Table of Contents

- Előszó

- Évek a pokolban – Egy túlélő története

- „Az első pillantás, amely megállította az időt”

- „A templom lépcsőjén túl a szív választ”

- „A menekülés éjszakája -– ahol a szerelem szárnyat bont”

- „A híd, ahol a sors kockát vetett”

- „Napok számolatlan árnyékban – a test börtönében”

- „Álmok között lebegve -– egy szív harca a visszatérésért”

- „Az anyaság csendes forradalma”

- „A láncok lehullnak – szabadság gyermekszemmel”

- Az összeomlás küszöbén

- „A gyógyulás első suttogása”

- „Amikor anya újra mosolyog – egy fiú tanúsága”

- „A ház, ahol a fény újra otthonra lel”

- „A lecsendesedett szív”

- „Tibor váratlan visszatérése”

- „Családi kötelékek - – a múlt árnyaiban és a jelen szeretetében”

- „Ugrás a sötétbe: Anyai keresés Bécs neonfényében”

- „Móni új élete”

- „Fények, melegség és a múlt kiengesztelése”

- „A csend megtörése -– Vér, igazság és az el nem mondott történetek”

- „Újrakezdés napfényben– Egy fiúból férfi, egy házból otthon”

- „Szívtől szívig -– A munka mögött megbúvó gyengédség”

- „Napfény a szívek között - – Egy fogadalom, egy élet, egy új kezdet”

- „Szépia emlékek és elhallgatott nevek– A múlt porából születik az igazság”

- „A múlt kódjai”

- „Az igazság terhe”

- „Az új élet csendes dalai”

- „Megható történet – Liza és fia, Zoltán halála”

- „Elmúlás és örökség: a szeretet örök lángja”

- „Kulturális központ felújításaés a család eltemetett titka”

- „Árnyék a múltból”

- „Visszhangok a falak között -– Amikor a múlt újra életre kél”

- „A csillagok alatt – Egy örökség lezárása”

- „Az asszony, aki megmaradt”

- Ahol a csillagok vigyáznak ránk

- Utószó

Böbke Lucas

A csendből a fénybe

„Egy asszony útja a szenvedéstől a szeretetig"

Böbke Lucas

A CSENDBŐL A FÉNYBE

„Egy asszony útja a szenvedéstől a szeretetig"

HELMA Könyvek 2025

© Böbke Lucas

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-029-2

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.10.20.

A borítót szerkesztette Böbke Lucas tervei

alapján Bakó Lilla.

Olvasó/szerkesztő: dr. Gász Marianna

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A HELMA Könyvek gondozásában eddig
megjelent könyvek Böbke Lucas szerzőtől:

- Titkok fogságában - 2025

- A csendből a fénybe - 2025

A könyvek megvásárolhatóak többféle
formátumban a HELMA Könyvek weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

Előszó

Évek a pokolban – Egy túlélő története

„Az első pillantás, amely megállította az időt”

„A templom lépcsőjén túl a szív választ”

„A menekülés éjszakája -
– ahol a szerelem szárnyat bont”

„A híd, ahol a sors kockát vetett”

„Napok számolatlan árnyékban – a test börtönében”

„Álmok között lebegve -
– egy szív harca a visszatérésért”

„Az anyaság csendes forradalma”

„A láncok lehullnak – szabadság gyermekszemmel”

Az összeomlás küszöbén

„A gyógyulás első suttogása”

„Amikor anya újra mosolyog – egy fiú tanúsága”

„A ház, ahol a fény újra otthonra lel”

„A lecsendesedett szív”

„Tibor váratlan visszatérése”

„Családi kötelékek -
– a múlt árnyaiban és a jelen szeretetében”

„Ugrás a sötétbe: Anyai keresés Bécs neonfényében”

„Móni új élete”

„Fények, melegség és a múlt kiengesztelése”

„A csend megtörése -
– Vér, igazság és az el nem mondott történetek”

„Újrakezdés napfényben
– Egy fiúból férfi, egy házból otthon”

„Szívtől szívig -
– A munka mögött megbúvó gyengédség”

„Napfény a szívek között -
– Egy fogadalom, egy élet, egy új kezdet”

„Szépia emlékek és elhallgatott nevek
– A múlt porából születik az igazság”

„A múlt kódjai”

„Az igazság terhe”

„Az új élet csendes dalai”

„Megható történet – Liza és fia, Zoltán halála”

„Elmúlás és örökség: a szeretet örök lángja”

„Kulturális központ felújítása
és a család eltemetett titka”

„Árnyék a múltból”

„Visszhangok a falak között -
– Amikor a múlt újra életre kél”

„A csillagok alatt – Egy örökség lezárása”

„Az asszony, aki megmaradt”

Ahol a csillagok vigyáznak ránk

Utószó

Előszó

Egy asszony csendes forradalma.

Liza és Tibor szerelme nem csupán tiltott kapcsolat volt: egy lélek lázadása a kijelölt sors ellen.

Egy olyan világban, ahol a hagyomány és a családi akarat elnyomja az egyéni vágyakat, ők ketten egymásban kerestek menedéket.

De minden menedék veszélyes is lehet.

Mary – Liza anyja – és Karl, a kijelölt vőlegény, nem puszta mellékszereplők. Ők a szabadság és az alázat örök harcának jelképei. Az egyik a rideg kötelesség, a másik a könyörtelen birtoklás.

Ez a történet nem egyszerű szerelmi dráma.

Ez menekülés a börtönből.

Ellenállás a zsarnokság ellen.

És gyógyulás – egy asszony útja a pokol legsötétebb mélységeiből önmaga fényébe.

Prológus

Évek a pokolban – Egy túlélő története

Liza számára a napok összemosódtak. Már nem volt reggel és este, csak a rettegés végtelen ideje. Karl módszeresen törte meg őt.

Eleinte szavakkal.

Minden áldott nap azt sulykolta belé, hogy egy senki, egy haszontalan nő, akit senki nem szeret, és akiért senki sem emelné fel a hangját.

Aztán jöttek az első pofonok. Egy félresikerült vacsora, egy véletlen szó, egy pillantás, amit Karl sértésnek érzett – és máris lesújtott. Hideg, kiszámított mozdulatokkal: egy tenyér csattanása, egy erős szorítás a csuklón, amely napokig lilán virított.

Liza eleinte tiltakozott, de minden próbálkozása – egy szó, egy remegő tekintet, egy mozdulatnyi ellenállás – csak újabb ütést hozott. Karl hamar ráérzett arra, hogyan uralkodjon felette. Nem kellett minden nap bántalmaznia: néha elég volt a csend. Egy kései éjszakán odahajolt, és a fülébe suttogta:

– Ugye tudod, hogy senki nem jön érted? Ugye tudod, hogy senkit sem érdekelsz?

Máskor csak lassan végighúzta az ujját a konyhakés pengéjén, miközben Liza vacsorát készített. Nem szólt semmit. A fenyegetés benne volt a mozdulatban, a csendben, a levegő fojtott feszültségében.

Részegen azonban féktelen volt. Ha nem mozdult elég gyorsan, ha rossz szót mondott, ha egyetlen másodpercre félrenézett – Karl ütött, rúgott, fojtogatott. Liza könyörgött a földön csúszva, vagy órákig feküdt mozdulatlanul a padlón, mert félt, hogy ha megmozdul, újra rátámad.

És voltak éjszakák, amikor Karl bezárta egy sötét szobába. Megerőszakolta, aztán kulcsra zárta az ajtót, és napokig nem engedte ki.

– Majd akkor jössz ki, ha megtanultad, ki az úr a házban – mondta egyszer hidegen, és a kulcs kattant a zárban.

Liza ott ült a sötétben, reszketve, éhesen, megalázva. Nem tudta, mikor jön újra Karl, és mit hoz magával: mosolyt, pofont vagy rúgást.

A legszörnyűbb mégsem a bántás volt, hanem a csend odakint. A szomszédok hallhatták a kiabálást, láthatták a foltokat a karján, de nem tettek semmit. Mintha a világ megfeledkezett volna róla. Karl ezt tudta, és ki is használta.

Liza teste összetört, lelke lassan belesüppedt az ürességbe. A tükörben már nem ismerte fel magát. És a legfájdalmasabb az volt, hogy kezdte elhinni: talán tényleg ez az élet rendje.

Egyik este Karl különösen dühösen tért haza. Az üvöltözés után repültek a poharak, majd Liza hasába éles, szúró fájdalom hasított. Ösztönösen odakapott, és az ujjain vörös foltot látott. Vér.

Aznap éjjel, amikor Karl végre elaludt, Liza a fürdőszobába menekült. Reszkető kézzel elővette a szekrény mélyén lapuló régi terhességi tesztet. Percek múlva ott volt előtte az ítélet: két csík.

Sokk. Félelem. Rettegés. És valami halvány, tiltott remény.

Karl gyermekét hordja a szíve alatt? Vagy Tiborét?

Számolni kezdte a hónapokat. A számok összekuszálódtak, a gondolat szédítővé vált.

Egy bizonyosság azonban kitisztult benne:

Ez a gyermek a pokolban fog megszületni.

1. fejezet

„Az első pillantás, amely megállította
az időt”

A Rózsadomb tetején álló elegáns villa egyik ablakában Tibor némán figyelte a várost.

Budapest fényei vibráltak az éjszakában, az utcákon emberek jöttek-mentek, de ő mégis idegennek érezte magát ebben a lüktető világban.

Professzor édesapja és patikus édesanyja számára megvolt az elképzelt jövő: tisztes karrier, biztos egzisztencia, a társadalmi elismertség minden dísze. Tibor azonban másra vágyott. Nem laboratóriumok rideg falai között akarta leélni az életét, hanem az utak végtelen szabadságát akarta élvezni. Ezért sofőr lett.

A család ezt nem nézte jó szemmel. Az ünnepi vacsorák egyre inkább feszült hallgatások és kirobbanó viták színtereivé váltak. Tibor gyakran inkább kint maradt, hogy ne kelljen végighallgatnia a szemrehányásokat. A motorok zúgása, a sebesség és az ismeretlen utak ígérete adta meg neki azt a menedéket, amit otthon nem találhatott meg.

Amikor felbőgött a motor, és a nyitott ablakon a szél az arcába vágott, Tibor úgy érezte, bárhova eljuthat. A szabadság érzése a benzin szagában és az aszfalt ritmusában lüktetett.

A napfényes parkban, ahol a fák lombjai között átszűrődött a fény, Liza és Tibor első találkozása varázslatosnak tűnt.

Tibor, a magabiztos és kedves fiatalember, akinek szemei csillogtak, amikor Liza nevetett, azonnal felkeltette a lány figyelmét. A kutyája, aki boldogan ugrált körülöttük, csak fokozta a pillanat báját.

Liza szíve gyorsabban kezdett verni, ahogy Tibor közelebb lépett hozzá, és bemutatkozott.

A következő hetekben a kapcsolatuk egyre mélyebb lett. Közös séták, filmnézések és a közös hobbik, mint a kerékpározás és a zene, lehetőséget adtak arra, hogy jobban megismerjék egymást. Tibor mindig figyelmes volt, és Liza úgy érezte, hogy végre valaki megérti őt. Tibor támogatta Liza álmait, és bátorította, hogy kövesse a szenvedélyeit.

Egy este, miközben egy irodaház előtt várakozott, hogy felvegye főnökét, megváltozott minden. Az épület hatalmas üvegablakán át egy nőt pillantott meg.

Sötét haja hullámokban omlott a vállára. Amikor felemelte a fejét, a tekintetük találkozott. Csak egy pillanat volt – de abban a pillanatban az idő megállt. Mintha minden zaj elhalkult volna, mintha a város fényei csak kettőjük arcát világították volna meg.

Abban a nézésben benne volt egy kimondatlan kérdés, egy váratlan vágy és egy ismeretlen ígéret. Valami, amit egyikük sem tudott volna megmagyarázni, de mindketten érezték.

A következő napokban Tibor gyakran maradt késő estig a parkolóban, remélve, hogy újra láthatja őt. Liza egy irodában dolgozott titkárnőként; a szünetekben lopva sietett hozzá, és minden alkalommal egyre közelebb kerültek egymáshoz.

A város esti fényei alatt elhangzott suttogások, lopott pillantások, véletlennek tűnő érintések – mindez hamarosan több lett, mint puszta vonzalom.

Ám Liza élete nem volt szabad. Anyja, Mary, egy gazdag és befolyásos férfit, Karlt szemelte ki vőlegénynek. Mary kemény asszony volt, aki nem tűrt ellentmondást. Lizának nem volt választása, bár a szíve Tibor felé húzta.

Első titkos találkozásuk a Szabadság hídon történt. A Duna felett álltak, miközben lágy hópelyhek hullottak köréjük. Amikor Liza kesztyűs keze véletlenül Tibor ujjához ért, az idő újra megállt. A város zaja elhalkult, és csak a két szív dobogása maradt.

– Nem tudom, mit tegyek – suttogta Liza.

Tibor elmosolyodott, de tekintetében ott feszült a félelem és az elszántság.

– Csak azt kérdezd meg magadtól: boldog vagy?

Liza lesütötte a szemét. Belül vad harc dúlt. A híd, amely összekötötte a város két partját, számukra a kettős élet szimbólumává vált. Próbáltak két világban élni, de egyikben sem találtak igazi otthonra.

Tibor tudta, hogy ha nem lép időben, elveszíti Lizát. Egy este összeszedte bátorságát, és szembeszállt Maryvel.

Az asszony rideg tekintettel mérte végig, amikor megjelent Liza otthonában.

– Nem adom a lányomat neked – jelentette ki kimérten. – Karl a megfelelő választás.

– De Liza engem szeret! – csattant fel Tibor.

Mary ajka gúnyos mosolyra húzódott.

– A szeretet egy dolog. De a világ nem a szerelemről szól, fiatalember. Most menj el, és ne térj vissza.

Tibor összeszorított ököllel távozott. De nem adta fel. Tudta, hogy Liza is ugyanúgy érez, mint ő.

A szerelmük nem volt kérdés – a harcuk azonban még csak most kezdődött.

Ahogy a kapcsolatuk fejlődött, Liza családja egyre inkább ellene fordult. A szülei, akik a hagyományos értékeket képviselték, nem nézték jó szemmel, hogy Liza egy „más” férfival jár.

– Tibor nem az a típus, akit a családunk szeretne – mondta az édesanyja, miközben Liza szívében egyre nagyobb űr tátongott.

Egy este, amikor Tibor és Liza a városban sétáltak, a lány megosztotta vele a családja aggodalmait. Tibor megértően hallgatta, majd így szólt:

– Bármi történjék, mindig melletted leszek.

Ez a mondat mélyen megérintette Lizát, és a szívében egy új remény gyúlt. Ott, a kivilágított utcák alatt egymás kezét szorítva ígéretet tettek: soha nem engedik el a másikat, bármilyen akadály is jöjjön.

A fejezet végén a két fiatal közös esküje szimbolizálta a köztük lévő köteléket, és előrevetítette a jövőbeli kihívásokat.

Az elfojtott vágyak és tiltások hálójában megszületett a döntés: közelebb kerültek a végső ütközethez, amely mindkettőjük életét örökre megpecsételheti. És amikor az éjszaka leple alatt a sors útjai összefonódtak, már nem volt visszaút.

2. fejezet

„A templom lépcsőjén túl a szív választ”

A templom hidege úgy simult Liza bőrére, mint egy régi emlék, amit sosem akart többé előhívni.

A gyertyák lángjai reszketegen táncoltak a falakon, és minden fényben ott vibrált valami – egy múlt, egy ígéret, egy eltemetett álom.

Karl mellette állt, merev tartással, mintha a világ rendje rajta múlna.

A keze erősen markolta Liza ujjait.

Mosolya látszólag békés volt, de a szorítása beszédesebb minden szónál.

A pap hangja betöltötte a csarnokot:

– Elfogadod-e ezt a férfit, hogy vele élj jóban, rosszban, míg a halál el nem választ?

Liza hallotta a szavakat, de mintha víz alatt szóltak volna.

A csipke fátyol alól a tömeg homályos arcként hullámzott előtte, és akkor… meglátta őt.

Tibor ott állt hátul, árnyékban.

A tekintetük találkozott, és abban a pillanatban elnémult a világ.

Nem maradt más, csak két szempár, amely tudta, hogy minden perc, amit most elszalasztanak, örökre elveszik.

„Miért nem lehet Tibor?” – hallotta magában a kérdést, amit sosem mert kimondani.

Karl ujjai megszorították az övét.

Liza belül összeroppant – de ez a törés most nem a félelemé volt, hanem a felismerésé: ha most nem lép, soha többé nem fog.

A pap ismételte:

– Elfogadod-e…?

És a gyertyák lángjai egyszerre megremegtek.

Liza mozdult.

Először csak egy lépést.

Aztán még egyet.

Majd futni kezdett.

A ruha suhogott, a kőpadló hidege visszhangozta minden lépését.

A vendégek döbbenten nézték, Karl kiáltása tompán visszaverődött a boltívekről, de már nem érte utol.

Odakint a szél kiszabadította a fátylát.

Tibor a kapunál várt, szemeiben nem volt kétség.

– Menjünk – suttogta Liza.

És futott.

A város fényei reszkettek a Duna vizén, mintha maga az éjszaka is lélegzett volna körülöttük.

Tibor egy mellékutcába kanyarodott, Liza beugrott az autóba, a motor felbőgött, és a város házai elsuhantak mellettük, mint álombeli falak.

A visszapillantó tükörben Karl alakja villant.

Nem kiáltott. Csak nézett.

A szeme hideg volt, mint a jég, amely alatt már készül a törés.

– Hová megyünk? – kérdezte Liza halkan.

– Oda, ahol még van levegő – felelte Tibor, és a hangja egyszerre volt félelem és hit.

A gumik surrogása beleveszett a csendbe, de Liza már tudta: a csend sem biztonság.

Egy fekete autó követte őket, fényei végigsimították az aszfaltot, mint egy ragadozó pillantása.

– Itt – mondta Tibor, mikor befordult egy raktár mögé.

A motor elnémult. Csak a szívük vert.

Liza arca a férfi mellkasához simult, a könnyek és a verejték egybefolytak.

Egy pillanatra elhitte, hogy ez a csend lehet a menedék.

Aztán meghallották a motort.

Tibor tekintete megkeményedett.

– Nem adják fel. –

– Akkor fussunk tovább – felelte Liza, és a hangja most először volt szilárd, nem reszkető.

A város sikátorai elnyelték őket, a lábuk zaja összekeveredett a távoli harangszóval.

A hídhoz értek – a Szabadság hídhoz, amely fölött a fények úgy égtek, mint kísértetek.

A fekete autó keresztbe vágott előttük.

Fényszórói bevilágították a testüket, mint egy ítélet.

Karl kiszállt.

– Azt hitted, elmenekülhetsz? – kérdezte szelíden, és ez a szelídség volt a legfélelmetesebb.

Tibor előrelépett.

– Hagyd őt – mondta halkan.

Karl elmosolyodott.

– Nem te döntesz.

A mozdulat gyors volt és precíz – nem dühös, hanem gyakorlott.

Tibor a földre rogyott.

Liza felsikoltott, de a hangja elakadt a torkában. Karl megragadta a csuklóját.

– Vége – suttogta.

És Liza akkor tudta, hogy a test elbukhat, de a szív nem adja fel.

A híd fényei tükröződtek a szemében, és valahol mélyen, a rettegés alatt, egy apró szikra még mindig égett.

Nem volt hang, csak a víz csobbanása a mélyből.

A világ megállt.

És megszületett benne a vágy, hogy egyszer mégis átlépjen ezen a hídon – de akkor már nem menekülni, hanem élni fog. A víz hidege lassan beitta magát a csontjaiba.

A híd fényei elmosódtak, mintha a világ víz alá süllyedt volna.

Egy kéz még utána nyúlt – Tiboré –, de a sodrás elnyelte.

Aztán minden csend lett.

A sötétség nem félelmet hozott, hanem békét.

Egy pillanatra azt hitte, végre szabad.

Aztán valaki megszólalt. Karl hangja. A jégből faragott hang.

– Még nem végeztünk, kedvesem.

3. fejezet

„A menekülés éjszakája – ahol a szerelem szárnyat bont”

A templom csarnoka fojtogatóan némult el. Liza lélegzete elakadt, miközben a pap szavai ismét végigzengtek a boltívek alatt:

– Elfogadod-e ezt a férfit…?

Karl keze a tenyerében jéghideg bilincs volt. Mosolya hibátlan, magabiztos – a világ számára győztes.

Liza azonban belül sikított. Tekintete végigpásztázta a tömeget, s megállt azon az arcon, amelyért a szíve dobogott. Tibor ott volt. Egyetlen pillantás – fájdalom, vágy és remény összesűrűsödve.

A szíve ordított: „Őt akarom!”

De az ajkai egészen mást formáltak:

– Igen.

A szó szinte idegennek tűnt, mintha nem is az ő hangja lett volna. A templom ujjongott, a gyertyák lángja felcsillant, Karl elégedetten szorította meg a kezét.

Csak Liza tudta, hogy az „igen” mögött valójában a „nem” rejtőzik.

Belül lángolt, s a pillanatban megszületett a fogadalma: úgy is megszökik. Tibor nem ment el várt rá.

Az esküvői ünnepség zajai tompán szűrődtek be

a hatalmas villa falai közé. A vendégek nevettek,

koccintottak, mintha minden rendben volna. Mintha Liza valóban boldog lenne.

De ő az erkélyről a távolba nézett, ahol a város

fényei halvány vibrálással rajzolták ki a lehetetlenül

messzinek tűnő szabadságot.

Karl közben egy üzlettárssal beszélgetett. A pezsgőspohár könnyedén egyensúlyozott ujjai között, de

mosolya mögött ott lapult a birtoklás mélységes bizonyossága. Tudta, hogy Liza az övé. Vagy mégsem?

Liza ujjai elindultak a csipkés ruháján, és alig

észrevehető mozdulattal megérintette a szövetbe

rejtett papírfecnit. Egy cím volt ráírva. Az egyetlen

reménye. Tibor nem ment el. És most várta őt.

Liza nem volt ostoba. Tudta, hogy Karl emberei

figyelik. Tudta, hogy ha elszökik, annak következményei lesznek. De már nem érdekelte.

Amint az óra elütötte az éjfélt, a vendégek figyelmét egy újabb tószt kötötte le. Karl éppen szót

emelt, amikor Liza kilépett az árnyékba.

Egy cselédjáraton keresztül haladt a palota hátsó kijárata felé.

A szíve a torkában dobogott. Odakint egy autó

motorja dorombolt halkan. Tibor. Már majdnem elérte az utolsó ajtót, amikor egy árnyék mozdult

mellette.

– Hova ilyen sietősen, kedvesem? – Karl hangja

jegesen csendült.

Liza megdermedt. Karl ujjai végigsimítottak a haján, mintha csak egy játékszer lenne.

– Azt hitted, csak úgy elmehetsz? – kérdezte halkan. – Tudod, mit jelentene ez neked… és neki?

Liza nem habozott. Egyetlen mozdulattal megragadta ruhája palástját, a földre dobta, majd megpördült.

És rohanni kezdett. Karl káromkodott, de már

késő volt. Az ajtón túl ott volt Tibor. A kezét nyújtotta felé.

– Gyerünk! – kiáltotta.

Az autó kerekei felcsapták az esőáztatta utat,

ahogy elindultak. Liza szeme könnyben úszott, de

nem a félelemtől – hanem a felismeréstől: most már

nincs visszaút.

Karl emberei perceken belül észrevették, hogy a

menyasszony eltűnt. A fekete autók felbőgtek, és az

üldözés újra elkezdődött.

Tibor nem törődött semmivel. Most vagy soha.

Ahogy a város lámpái mellett suhantak, Liza Tiborra nézett.

– Hová megyünk? – kérdezte.

– A határhoz. Ha átjutunk, Karl már nem érhet

el.

De Karl másképp gondolta. A visszapillantó tükörben feltűnt a fekete kocsi. És nem volt egyedül.

Tibor szorosan markolta a kormányt.

– Tarts ki, Liza. Ma éjjel véget ér az uralma.

És a hajsza folytatódott a sötétség mélyébe.

Tibor lelke közben más világban élt – egy álomvilágban, ahol a múlt szép emlékei egy pillanatra visszatérhettek, mielőtt a valóság rideg köde újra

elnyelte volna. Odakint viszont a sors kegyetlen arca állt lesben. És Liza, aki már nem volt szabad,

maga volt a fogoly egy hatalmas, vasból készült börtön falai között.