Vámos Miklós

Ki vinné haza

Vámos Miklós

Ki vinné haza

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 412 1

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

JAJ

1.

Csöngettek, és a föltáruló ajtóban ott állt Lina néni, széles karimájú kalapban, a szalagját pávatollak díszítették. Reszkettek a pihés tollak – huzatos a lépcsőház –, és Lina néni arcán szétszaladt az a mosoly, az ő híres mosolya, arról rögtön ráismertél, láttad a fényképeken, mert ugye – természetesen – sose találkozhattatok még.

Ervinkém! – suttogta Lina néni, és a lépcsőházi ellenfényben világított a mosolya. Nem, én a fia vagyok, válaszoltad mentegetőzve, Olt Pál, a papám már régen meghalt, ugyanis… – nehéz az efféle mondatokat befejezni. Istenem, hogy hasonlítasz az Ervinre! – Lina néni megsimogatott, Pál, Pali, Palikám, ismételte gyöngyöző hangon, hogy vagy úgy általában?

Kösz szépen, Lina néni… – motyogta ő, azon merengve: mért palikámozza őt mindenki első látásra. És te? – kérdeztél vissza ügyetlenül. Szíved dörömbölve adott életjelt magáról, hát csak megjött! itt a nagynénéd, a nagynénikéd! akiről annyit képzelegtél, tessék, ereszd be, ültesd le, kínáld meg valamivel! – de csak nézte, másmilyennek gondolta a fotók alapján.

A fényképek… A régi fényképek a fiókban. Többségük abban az ódon cukorkásdobozban, amelyben az ember sose találja, amit éppen keres, kisebb hányaduk pedig a foszladozó borítójú díszalbumban, amiről már leperegtek a valaha aranyozott betűk: Az én emlékeim.

Keziccsóko… – elharaptad, nem csókolomozhatod ezt a virágzó asszonyt, de közben ő a Lina néni, atyai nagynénikéd, következésképp nem is tegezheted, maradna az idétlen tiszteletem, arról szó se lehet, hát…

Megyek előre, jó? – Palikám mutatta az utat a hosszúkás előszobában, félrehajtva a két endéká takaróból összetákolt hőfogó függönyt. Lina néni furcsállkodva haladt át a csiricsáré kockás plédek között, mint aki sose látott még ilyet, pedig ez a barlangra emlékeztető helyiség az ő idejében is… akkoriban se lehetett túl barátságos, télen hideg, nyáron szintén hideg. Persze a háború előtt nem gázkonvektorral fűtöttek, hanem…

Palikámnak fogalma sincsen, mivel fűtöttek az ősei, amikor ő még nem volt jelen e világban, meg kéne kérdezni. A rozzant ülőgarnitúrához terelted Lina nénit a nagyszobában, e kanapét és fotelokat ismerheti talán, mert… Frászt, ezeket már a háború után szerezték anyáék, pontosabban kapták, az elhagyott javak utalta ki nekik.

Van testvéred? – kérdezte Lina néni, miután megette a sebtében összecsapott szendvicseket – sajnos a parizerek haját elfelejtetted lehúzni –, és megitta a kávét – AMAZONAS CAFE, azonnal oldódó instant kivonat. Mondtad, hogy testvéred nincsen, nős vagy, egy leánygyermek apja, mutattad Vera és Julcsi fényképét. Lina néni biccentett, az arcodba bámult merőn, nem gondoltam, hogy Ervin fia… hát… nem ilyennek képzeltelek. Hanem?

Lina néni bizonytalan mozdulatot tett az ujjaival, mintha legyeket akarna elhessenteni. Palikámnak sikerült magába fojtania, hogy éppenséggel ő sem ilyennek képzelte Lina nénit. Mert szegényke igen beteges teremtés volt! – hallhattad elégszer az anyádtól. Ez az asszony nem látszik betegesnek vagy szegénykének.

Csakhogy álljon meg a menet! ilyen nincs!! kizárt dolog!!! hiszen a Lina néni éppen azért szegényke, mert szegénykét negyvennégyben… vagy negyvenötben? – mit keres akkor ő itt???

Palikám hátradől, rendezni igyekszik a gondolatait, észrevétlennek szánt mozdulattal a saját alkarjába csíp, emlékszik gyermekkora meséiből, így kell megállapítani, álmodol-e, vagy sem. Két sliccet vájt a húsában a mutatóujja s a hüvelykje körme, fáj. No de akkor is!! akkor se!! Nincsen ilyen, mert… nincs, és kész!!!

Leginkább Borsikára hasonlítasz! – szólal meg Lina néni, a hangja már komoly, ám a mosolya még sugarasabb. Ki az a Borsika? – kérdezed szégyenkezve, Lina néni bánatosan bólogat: az én fiam! a kisfiam! most volna… – ugrál a járomcsontja, ahogyan kiszámolja: negyvenöt! Negyvenöt? – hüledezel, hogyhogy, hát maga… hát…

Tegezzél nyugodtan (Lina néni), min csodálkozol annyira? az én Borsikám harminckettőben született, tehát ha élne, most volna ötvennégy! – piciny rándulás kél a szája körül, sőt ötvenöt. Palikám nyeldekel, viszont akkor ma… te pedig… – a mondat félbemarad, s akár egy kitépett madártoll, lebeg alá. Hát te nem tudod, hogy én mikor születtem (Lina néni)? Dehogynem! – vágja rá Palikám gyanús gyorsasággal, az asszony elneveti magát, bizony, kilencszázhétben, édes Palikám.

Lina néni… hm… nyolvcanéves. Ezek szerint az az idő nem számít. Szokták mondani pedig, hogy a háborús évek duplán… úgy látszik, nem igaz. És hol voltál azóta, hogy… azóta…? – kérdezted hebehurgyán, Lina néni kerüli a tekinteted, nyilván fáj erről beszélnie. Bocsánat, dünnyögöd zavarodottan.

Csönd lett. Palikám lehülyézte magát gondolatban, nem mindegy, hol volt? fő, hogy itt van! – lázasan törted a fejed, mit kellene – mit illene – kérdezni Lina nénitől, elvégre rég nem láttad, akkor is csak fényképen vagy álmodban. A papa mindig bepárásodó szemmel beszélt róla, Linát szerette a legjobban a négy testvére közül. Ő volt az egyedüli lány.

Hamarjában nem tudod eldönteni, hogy Tivadar bátya vagy Lina született-e korábban, Tivadarról jóformán csak a neve maradt rád, meg egy ormótlan lovas indián, bronzból, állítólag vívóversenyen nyerte. Tivadar ifjan áldozta életét a hazáért az olasz fronton, kilencszáztizenhatban. A papánál valamivel idősebb volt Jenci, s két évvel fiatalabb Aladár, őket azonosíthatod a fényképeken, mindhárom Olt fiú magasra nőtt, oldalra fésülte gyér haját, az ifjonti kopaszodást és őszülést az apjuktól, Olt Dezsőtől örökölték, aki furcsamód valamennyi fotón ül, rendszerint a háttérben.

Olt Pál mindig szeretett volna legalább egy testvért magának, általában bátyra vágyott, aki megvédené a bajoktól. Ez az asszony a papa nővére, ismételgette magában, s próbálta fölfedezni az apja vonásait Lina néni arcán. Nem ment könnyen, néhai Olt Ervinnek széles pofacsontja volt, nagy orra, domború homloka, alkata hízásra hajlamos, hájasodás helyett azonban élete delén fogyni kezdett, a háborúban szerzett szívbaja erősebbnek bizonyult a géneknél. Csonttá soványodva halt meg, ötvenhét évesen.

Lina néni az anyjára – Palikám nagyanyjára – se hasonlított túlságosan. Olt Dezsőné – született Radosch Aranka – dévaj tekintettel néz rád arról a művészi portréról (olajfestmény, szignó nélkül), melyet valahanyadik házassági évfordulójuk alkalmából készíttetett a férje. Griberlik és kunkorok mindenütt, a domború homlok közepén triplán csavarodó huncutka lóg. Lina néni tavaszi mosolyát, apró gyöngyfogait, törékeny termetét sehol se találni a felmenőkön, lehetséges persze, hogy az ükszülők között akadt hozzá hasonló.

Gondoltam (Lina néni), nálad ellakhatok egy darabig… amíg rendeződnek a dolgok. Természetesen, vágja rá Olt Pál, s kíváncsi, mit szól majd ehhez a felesége és a lánya.

Gyerekek, tudjátok, mi történt? lett egy rokonunk!

2.

Csodásan alakult. Vera rögtön csinált vacsorát, Julcsi pedig megmutatta a félévi bizonyítványát Lina néninek. Látod, kitűnő lettem, és azonkívül olvasás, környezetismeret és orosz tantárgyakból elért kimagasló eredményéért dicséretben részesítem, Budapest, ezerkilencszáznyolcvanhét második hó hatodikán, Szabadits Jánosné osztfőnök.

Gratulálok, drágám, ez igazán gyönyörű! – Lina néni hetyke copfokba fonta Julcsi haját, te már ilyen kis extra vagy, hogy oroszul is tanulsz? Mindenki tanul oroszul, felelte a gyerek, csak mi egy évvel előbb kezdtük, mert mi lettünk a nyelvi tagozat, azér van olyan sokszor hat óránk. Hányadikba jársz mostan? Negyedikbe. Jövőre polgáriba mész? Nem tudok arról, szerintem maradok én a Radnótiba, válaszolta a gyerek, s megmutatta a rajzalbumát. Lina néni csiklandós óóó-zással ünnepelte Julcsi válogatott műveit. A kislány eleinte módszeresen fejjel lefelé látta a világot, s amikor elkészült a kép, egyszerűen megfordította a lapot.

Palikámék a saját dupla fekhelyükre ágyaztak Lina néninek, ők ketten majd mennek a hallba, a kinyithatós kanapéra. Mindig így szokták, ha – nagy ritkán – vendég alszik náluk. Néha Vera angliai unokafivére a feleségével, két-három évenként.

Lina néninek ízlett a sonkás tojással egybesütött krumpli, ízlett Julcsinak is, Verának is, Palikámnak is. A gyerek csámcsogott, Vera rászólt, mi tagadás, Palikám szintén csámcsogott, de Vera nem szólt rá. Meséljetek már valamit (Lina néni), mi újság veletek? Semmi különös (Palikám). Lina néni elnevette magát, gyöngyfogai közt kibukkant a szájából a nyelve, ne viccelj, ennyi sok idő alatt?! Hát… dolgozunk, élünk. Az is valami, vélte a nagynéni.

Julcsi bekapcsolta a televíziót, a híradó műsorvezetője Irak és Irán háborújának újabb fejleményeiről tájékoztatta az ötmilliónyi magyar tévénézőt, igyekeztél elmagyarázni Lina néninek, hogy Irán nem más, mint Perzsia, és azért lövik egymást, mert a kikötő… a tengeri kikötő… Lina néni nem értette, be kellett látnod, hogy alapjában véve te sem érted. Talán nincs is, aki érti. Azután a szerencsétlenül járt amerikai űrrepülőgép, a Challenger katasztrófáját kivizsgáló bizottság jelentéséről volt szó, hát igen, atomrakéták, Gagarin, Reagan csillagháborús terve – listáztad magadban mindazt, amiről okvetlenül beszélned kéne, kezdjed a televízión, Lina néni nyilván most lát ilyet először! ahhoz képest elég higgadtan szemléli, s nem tesz föl izgatott kérdéseket. Talán okosabb volna kikapcsolni a tévét, és hozzáfogni.

Palikám elmulasztotta a jó pillanatot, sajnos Izrael következett, valamelyik kommandóakcióra válaszul menekülttáborokat bombáztak, továbbá bejelentették, hogy az izraeli titkosszolgálat azt állítja: doktor Mengele – a halál angyala – mégis életben van, valószínűleg Paraguayban, noha korábbi hírek szerint meghalt autóbalesetben, tetemét a hozzátartozók azonosították.

Ilyen nincs, csak ócska színdarabokban, éppen most, amikor itt a Lina néni, ettől biztosan kiborul! – Palikám vérvörös arccal bámult maga elé, nem mert az asszonyra pillantani. Még egy kicsit? – Vera hangja rekedten szólt, emelte a tálat, hogy repetát adjon Lina néninek, az elhárító mozdulatot tett, köszönöm, aranyom, már jóllaktam, az idejére sem emlékszem, mikor ettem ennyit!

Csakhogy te láttad azt a parányi vonaglást a szája sarkában, ah, jól ismerted, apád ugyanígy fojtotta magába az indulatait. Milyen kár, hogy nem érhette meg ezt a napot, istenem, de boldog lett volna, ha az ő imádott Karolina nénje betoppan! Apa nem hitt a csodákban (sem), te se hittél mostanáig. Pedig ha Lina néni visszajöhetett, akkor minden megtörténhet, az égvilágon minden, és mégis van remény!

Dédelgette magában ezt a bíborszín gondolatot, s elhessegette az ezernyi praktikus bökkenőt, amelyek Lina néni fölbukkanásából törvényszerűen adódni fognak. Le van szarva. Nem kell ákontót venni a córeszra! – mondta volna Olt Ervin, ő is az apjától tanulta.

Lefektették Julcsit, Lina néni odaült az ágya szélére, mesélt neki a világszép királykisasszonyról, aki örökkön örökké sírt, amíg megnevettette a nyalka királyfi, végül ásó, kapa, nagyharang. Julcsi köszönte szépen a fejből mesét, magához ölelte Buksit – a szőrmekutyát –, befordult a falhoz, szia papa, szia mama, szia Lina néni, jóészakát.

A felnőttek visszatértek a hallba. A tévében amerikai krimi, San Francisco utcáin hajszolták a rendőrök a kokainkereskedő embereit, Vera elzárta. Néhány másodpercig ültek szótlanul. Lina néni váratlanul fölsikoltott, úristen, ez a mama! Palikám és Vera rémülten nézett az asszony mutatóujjának irányába. Lina néni észrevette az olajfestményt a falon, odaugrott, leemelte, egészen közel tartotta az arcához. Hát, igen, motyogtad, ez az Olt nagymama, el se tetsz… hinnéd, hogyan került ide… – tétován abbahagyta, mert az asszony nem figyelt rá. Sírt, hangtalanul, a csöppek leszaladtak az álla végére, ott gyülekeztek.

Vera mögéje lépett, átölelte, ne sírjál, Lina néni, szépen kérlek, mert mindjárt én is sírok! Az asszony a kép bolyhosra porosodott hátlapjára csúsztatta a kezét, összepiszkolta a tenyerét. Vera óvatosan lefejtette Lina néni ujjait a portréról, azt visszarakta a falra, az asszonyt pedig a fotelba segítette. Olt nagymama kissé ferdén lógott a szögön, a lánya hüppögve bámult rá.

Kért azután egy cigarettát, szerencsére hagyott itt valaki fél csomaggal, ti ketten jó ideje leszoktatok. Lina néni érdeklődve nézegette a füstszűrőt, végül a szájába dugta. Palikám tüzet adott neki, ő biccentett, csücsöri szájjal eregette a füstöt, s kezdte mondani.

Szegény mamának rossz volt a szíve és vizesedett a lába, amikor át kellett költözni a pécsi gettóba. A szegény papa boltját addigra már elvették, persze ti talán nem is tudjátok, hogy a papának bőr- és cipőkelléküzlete volt Pécsett, a főutcán. Szerették a szegény papát az emberek, mert tisztességes áron adta a portékáját a suszteroknak, idővel kész cipőket is tartott, lehetett venni nála hitelben. Amikor jöttek a zsidótörvények, a Bérczy Géza lett a papa strómanja, persze ti talán nem is tudjátok, hogy zsidónak többé nem lehetett üzlete, kizárták őket a kereskedelmi, az ügyvédi és a színészkamarából, nagy dolog volt, hogy Bérczy Géza nevére írathatta a papa a boltot, persze kért ő érte tíz percentet, amiből aztán tizenöt lett, végül húsz, de a szegény papa nem bánta, azt mondta, túlélni kell mostan, nem gyarapodni.

Amikor bevonultak a németek, sejtette már a szegény papa, hogy a túlélés nem lesz könnyű. Meg akarta tenni a szükséges lépéseket, hogy az egész család kimehessen Amerikába, volt neki egy senkiházi ismerőse, valami Koller vagy Keller, aki át is vett tőle kétezer pengőt, hogy avval kell lefizetnie bizonyos embereket, és a szegény papa sziklaszilárdan hitte: minket nem érhet már semmi baj, mert hozza a Koller vagy Keller az okmányokat.

Persze ti nem tudhatjátok, a szegény papa mindig mindent később csinált a kelleténél, hogy csak egy példát mondjak, folyton halogatta, hogy eladja azt a telket a Mecsekalján, amit úgy örököltünk Vilmuska nénitől, a végén aztán el lett kobozva az is.

A szegény papa azon a bizonyos éjszakán szemhunyásnyit sem aludt, azzal foglalkozott, hová dugja a családi ékszereket. Este még át akarta vinni Bérczy Gézához, akire az üzletet bízta, de aztán másként döntött, gondolta, szükség lehet rájuk az úton. Varrt nekik egy kis zacskót, aggatta a nyakába, fűzte a derékszíjára, tette a cipője orrába és a kalapja üregébe. Egyiket se találta biztonságosnak, szívesen fölnyomott volna valaminő hengeres dobozkát a saját végbelébe, olvasta, hogy a fegyházba zárt rabok így rejtegetik értékeiket, ám sajnos a szegény papának aranyere volt. Reggel kapkodva az alsónadrágjába csúsztatta a zacskót, de minek? amikor a nyilas őrmester első fölszólítására – akinél bárminemű ékszer vagy készpénz találtatik, azt irgalmatlanul megbüntetem! tessék kirakni ide, most még lehet! – a szegény papa volt az első, aki engedelmeskedett.

A szegény mama már a pályaudvarra se jutott el, rosszul lett az úton, gyalog kellett vonulni, erőltetett menetben, nem bírta azokkal a dagadt lábaival, a papát puskatussal kergették vissza a sorba, és soha többé nem láttuk a mamát, biztosan ott pusztult el azon az árokparton, ki törődött volna egy zsidó nővel, egy eszméletlen idős hölggyel, amikor a gyerekekkel se törődtek…

Lina néni bőgött, bőgtetek ti is, Vera sietve behajtotta a gyerekszoba felé eső ajtókat, nehogy Julcsi fölébredjen. Hamarabb kellett volna, előjött lecsúszott pizsamanadrágban, álomtól fénylő szemmel, mit csináltok ti itten? mér sírtok? – senki se tudott erőt venni magán, hogy megnyugtassa, Julcsi rémülten pislogott, rákezdte ő is, zokogott vékony hangon. Micsoda este!

Nincsen semmi baj, kicsim, Vera fölnyalábolta, babusgatta, csókolgatta, tudod, rég nem láttuk a Lina nénit, és most eleredt a könnyünk a nagy örömtől! van ilyen az életben!

Julcsi hitte is, nem is, de annyira fáradt volt, hogy hagyta magát visszavezetni az ágyába, csak azt kérte az anyjától, maradjon ott vele, simogassa picit. Lina néni a fürdőszobába kívánkozott, Palikám adott neki törülközőt, Vera kiszólt a gyerektől: mondd meg, hogy talál hálóinget a fürdőszobai fehér szekrény középső fiókjában! Hallom, dünnyögte Lina néni odabentről.

Megágyaztál kettőtöknek a kinyithatós kanapén, szellőztettél a nagyszobában, a hamutartóból a szemétládába öntötted a csikkeket – Lina néni hét cigarettát szívott el. Palikámnak eszébe jutott, milyen kemény dohányos volt ő egykoron. Napi ötvenet fogyasztott, arra hivatkozva, hogy nem tud dolgozni nikotin nélkül, semmi se jut eszébe, ha nem cigizhet. Vera a gyerek kedvéért szokott le, s addig heccelte a férjét – fogadjunk, hogy képtelen vagy rá –, míg nekidurálta magát. Sokáig szenvedett, ha valaki rágyújtott a környezetében, összeszaladt a szájában a nyál. Néhány évbe telt, mire elmúlott a vágy, újabban határozottan bántja az orrát a dohányzók bűze. Nehéz lesz, ha Lina néni rendszeresen telefüstöli a lakást, gondoltad, de tudtad, sose fogsz szólni neki. Azok után, amiken ő keresztülment, ki fogjátok bírni.

Azt is, hogy Lina néni horkol… szakasztott úgy, mint a szegény apa, reszelősen, garatból. Vera füttyögetett, ciccegett, csettintett, Palikám besurrant, finoman lökdöste az ágyat, rángatta a párnát, azután kísérletet tett a vécépapírmódszerrel, az asszony egy horkantással beszívta, attól fogva zizegett is.

Ők ketten összebújtak a csöndesen nyikorgó kanapén, sebaj, súgta Vera, majdcsak abbahagyja. Te nem voltál ebben biztos, emlékeztél, ha egyszer az apád rákezdte, az anyád kivonult a hálószobából a nappaliba, s vattát tömködött a fülébe.

Nem számít, súgta Palikám, átölelte Verát. Váltottak néhány puszit. Hihetetlen, súgta Vera. Az. Ugye örülsz neki? Hát persze.

Mindig arra vágytál, hogy neked is legyen rokonod, mint másnak. Mint a többieknek. Tessék. Itt a Lina néni. A szegény Lina néni.