Ruediger Dahlke

Az agresszió mint esély

Az agressziót ma automatikusan az erőszakkal azonosítják. Ám minél jobban törekszünk elkerülésére, annál fájdalmasabban tör be életünkbe. Élettel teli, dinamikus ereje az erőszak megoldatlan síkjára süllyed a családban, a tömegben, a háborúkban és a terrorizmusban – és megbetegít. Árnyoldala egyaránt megfigyelhető a világpolitikában és az emberi testben. Az olyan autoagressziós betegségek, mint az allergia vagy a reuma a külvilág polgárháborúihoz hasonlíthatók, míg a rákos sejtek szabályosan terrorizálják a szöveteket.

Immunrendszerünk a példa arra, hogy az élet nem lehetséges agresszió nélkül. A testnek hadat kell viselnie, s magát energetikailag védelmeznie egészsége érdekében. Rüdiger Dahlke három nagy témakör: a fertőzéses megbetegedések, az allergia és az autoagressziós betegségek vizsgálatán keresztül mutatja be az agresszió őselvének működését. Elmagyarázza az agresszió „klasszikus” kórképeit – a bakteriális, gombás és vírusos fertőzéseket –, az agressziós betegségek ,,modern” eszkalációs fokozatait: az autoimmun problémákat, a krónikus fájdalmakat és az elfojtott vagy rosszul megélt agresszió olyan tünetegyütteseit, mint például a gyermeki hiperaktivitás.

Ruediger Dahlke

Az agresszió mint esély

A fertőzés, az allergia, a reuma, a fájdalmak és a hiperaktivitás kórképének

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Aggression als Chance

A fordítás alapjául szolgáló második kiadás eredetileg a C. Bertelsmann Verlag, München (Verlagsgruppe Random House GmbH) gondozásában jelent meg

© C. Bertelsmann Verlag, München, 2003 (2. kiadás)

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2004 Átdolgozott kiadás, 2023

ISBN 978-963-291-717-7

Fordította: Makra Júlia

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor Felelős szerkesztő: Ruttkay Helga

Borítóterv: Graph Zeppelin

Tartalom

Bevezetés

1. rész: az agresszió őselvének megértése

Tudományos és társadalmi szemlélet

Az ember – ragadozó állat?

Az ösztönök és az úgynevezett gonosz

Az ember mint a tanulás csodája – és szerepe környezetében

A nevelés

Verés, bántalmazás – és annak következményei

Az agresszió intézményesítése

Hogyan született az agresszió?

Az első tűz mítosza

A megégetett gyermek

Égi hatalom és pokoli tűz

Őselvek – egy felsőbb rend építőkövei

Mars – az agresszió elvének férfias archetípusa

A Mars megtagadása

A békepárti irányzat

A marsi princípiumra való nyitottság

A Mars princípiuma a mindennapi életben

Marsi hősképek

Agresszió és férfiasság

Plútó- az agresszió archetipikusan női princípiuma

Szent háborúk kínt és bent

Agresszió és projekció

Saját árnyékunk felismerése

Az inkvizíció példája

Második világháború, hidegháború, háború utáni időszak

Modern ellenségkép: az idegengyűlölet

A betegség mint esély

Homeopatikus és allopatikus szempontok

Megelőzés és korai felismerés

A kórképértelmezés technikája

2. rész: agressziós kórképek és tanulási feladatok

Gyermekbetegségek

Fertőzések

Az ellenálló- vagy immunrendszer elleni támadások

A fertőzések értelmezése

Példák a fertőzésre

Gombák

Baktériumok

Vírusok

A kórokozók összehasonlítása

Egy értelmezési minta: a megfázás

Új veszélyek

Lyme-kór (borreliosis)

Jakob-Creutzfeld-szindróma

A fertőzések kezelésének lehetőségei

Áldás vagy átok? -Az oltások

Allergia

Allergia és idegengyűlölet

Az allergének értelme(zése)

A kezelés módjai

Kitérő magatartás

Speciális allergikus kórképek

Asztma

Neurodermatitis

Csalánkiütés

Arcvizenyő (Quincke-ödéma)

Autoagressziós (autoimmun) betegségek

Lupus erythematodes

A reuma és válfajai

Izomfájdalom (fibromyalgia)

Rák

Fájdalmak

Fantomfájdalmak

Fejfájás

Körömrágás

Hajtépkedés (trichotillomania)

A fogak és betegségeik

A száj és a fogak általános „irányelvei”

A fogazat négy kvadránsa

A szájüreg

Metszőfogak és szemfogak

Kis- és nagyőrlőfogak

Bölcsességfogak

A fogak fejlődése, problémái és az agresszió

Az agresszió kiteljesedésének fokozatai

További tünetek

Fogszuvasodás

Fogkő

Foggyökér-granulóma

Fogágyproblémák

Fogszabályozás

Protézisek

A gyermeki hiperaktivitás

Az ADHS – kor- avagy kórkép?

Pillantás önnön tükrünkbe

Indigó-gyermekek

Uralom a baj felett orvosságok segítségével

Ritalin

Az allergiával és az oltásokkal való lehetséges kapcsolat

Az ADHD mint esély

Az Uránusz elvének követése

Az ADHD-s gyermekek egyéb kiútjai, illetve zsákutcái

A környezetszennyezés csökkentése

Különleges táplálkozás

Az élet – egy mindennapos harc avagy a Szent Háború

Köszönet

Köszönöm szüleimnek, hogy elviselték „hiperaktivitásomat”. Mindenekelőtt édesanyám támogatott és nyitott teret érdeklődésem széles skálája előtt. Köszönöm neki, hogy eltűrte figyelmetlenségemet mindazon dolgok iránt, melyek nem érdekeltek, s megszabadított az iskolába járás terhétől, szinte valahányszor csak akartam.

Nagyapámnak köszönöm a hátrahagyott könyveket, különösen egy jóga- és egy meditációs könyvet. Mindkettő segített – még engem is idegesítő – impulzivitásom enyhítésében.

Feleségemnek, Margitnak köszönöm a közös munkát, a kézirat átnézését, észrevételeit és kritikáját, valamint a korrektúrát.

A korrektúráért köszönet illeti a johanniskircheni gyógyászati központ munkatársait is: Christa Malerit, Freda Jeskét, Gundi Kircovicot, Anja Schönfusst, Josef Hient és Gerald Mieserát, továbbá Dr. med. Volker Zahn professzor urat. A fogakról szóló fejezet átnézéséért és észrevételeiért köszönet jár Marienne Braun és Michael Wirthgen fogorvosoknak. Christine Stechernek köszönöm a megbízható lektorálást.

Mindenekelőtt azonban köszönöm gyógyászati központunk pácienseinek a közreműködést, magyarázataikat, önmagukról alkotott képüket és merész szókimondásukat, mely bátorsággal töltött el engem is, hogy megkockáztassam a keményebb fogalmazást, abban a reményben, hogy másoknak is hasznára lehetek vele ezen az úton.

Bevezetés

Manapság szinte senki sem akarja, hogy neki bármi dolga legyen az agresszióval. Kevés dolog létezik, ami ennél jobban dühítene és zavarna bennünket. Ennek ellenére folyamatosan szembesülnünk kell vele. Valahol mindig dúl valamilyen háború, ráadásul az újságokból többnyire értesülünk is ezekről az erőszakos konfliktusokról. Naponta újabb és újabb megrázó képeket kell látnunk a híradásokban háborúkról és erőszakról, s még az ezt visszautasítók számára is világossá válik, hogy az elfordulás nem megoldás.

Már annak is örülünk, ha a háborúkat nem kell a saját bőrünkön éreznünk. Ám alig kezdtünk hinni abban, amit a politikusok bizonygattak, hogy Európa földjét többé nem éri háború, máris kirobbant egy a tőszomszédságunkban, a Balkánon. Amíg csak ámokfutó amerikai diákokról adták hírül, hogy lemészárolták tanáraikat és diáktársaikat, addig legfeljebb döbbenettel fordultunk el, s az egészet az USA trehány fegyverviselési törvényeinek számlájára írtuk – amikor azonban Erfurtban még ennél is szörnyűbb dolog történt, megdermedtünk az iszonyattól.[01]

Hogyan történhetett mindez? – az erőszak kitörését követően mindenki ezt kérdezi. Erre az ősrégi kérdésre azonban napjainkig sem sikerült még kielégítő választ adni. Gondoljunk csak a náci idők borzalmaira, a tömeggyilkosságokra és a zsidóüldözésre: hogyan történhetett ilyesmi Németországban?

Amíg a megoldást csupán a vétkesek szintjén keressük, nem fogunk valódi választ találni. Az erfurti példánál maradva: talán a szülők vagy a pedagógusok okolhatók a drámáért? A körülményeket vagy megint az ilyen és ilyen törvényeket elfogadó vagy elvető politikusokat kell hibáztatnunk? Még a szakemberektől kapott jogi válaszok sem visznek közelebb a megoldáshoz.

Fel kéne ismernünk, hogy az agresszió bizonyos szempontból mindig aktuális, és nem szabadulhatunk meg tőle. A legtöbben sajnálkoznak emiatt, vagyis félreismerik az agresszió elemi, archetipikus jellegét. A modem ipari társadalmak hallgatólagos megegyezése szerint az agresszió csakis gonosz és rossz lehet, s legszívesebben még az írmagját is kiirtanák a világból. Ugyanakkor első pillantásra látszik, hogy nincs, ami jobban uralná az életet. Ha az ember valóban képes lenne megszabadulni az agresszió elvétől, már minden bizonnyal rég megtette volna.

Az orvostudományban hasonló a helyzet: itt sem kívánnak tudomást venni az agresszióról – inkább megpróbálják elnyomni. Amióta az úgynevezett klasszikus, hivatalos orvoslás létezik, az agresszió elvének hatásaival késhegyre menő harcot vívnak fertőzések és allergia alakjában. Ezekben az esetekben szintén háborús összecsapás folyik az immunrendszer és a külső támadók, a kórokozók között. A támadók nagy és sokszínű hada – az élősködőktől a baktériumokon át a vírusokig – minden további nélkül agresszívnak tekinthető. Az allergének esetében az agresszió elve már nem ismerhető fel ilyen egyértelműen, az autoagressziós megbetegedések során megtámadott testi szöveteknél pedig még nehezebben érthető meg az összefüggés. A könyv olvasása során azonban majd kiderül, milyen szoros kapcsolatban állnak ezek a problémák az agresszióval. Ezeknek a betegségeknek az esetében ugyanis úgymond a belső agresszió nyilvánul meg, míg az újságok és a televízió a külvilágét tálalják.

Az agresszió témája kiválóan szemlélteti Paracelsus kijelentését az ember és a világ párhuzamáról: a mikrokozmosz olyan, mint a makrokozmosz. A katonai beavatkozással „megoldott” nemzetközi konfliktusok mellett minden egyes országban folyamatosan kisebb harcok és összecsapások zajlanak, gondoljunk csak a gazdaság piaci harcaira vagy a számtalan bírósági ügyre. Egészen a családok szintjéig figyelemmel kísérhetjük az agressziót, amint veszekedések, sőt akár a tettlegességig fajuló mindennapos csetepaték formájában uralkodik. És végül minden emberi testben folyamatos harc dúl az ellenállórendszer és a megszámlálhatatlanul sok kórokozó között.

Ha így nézzük, nemigen találunk ennél fontosabb témát. És nemigen létezik olyan, amely ekkora gondot okozna. Valójában hallani sem akarunk az agresszióról, nem kérünk belőle, nem akarjuk, hogy közünk legyen hozzá. Így azonban semmi esélyünk arra, hogy dűlőre jussunk vele vagy valaha is megszabaduljunk tőle. Az emberek többsége annyira gyűlöli, hogy aki megpróbál akár csak tisztába jönni azzal, hogy mi is az agresszió, az rögtön gyanúba keveredik.

Amikor az osztrák Nobel-díjas Konrad Lorenz a biológiából kiindulva arra utalt, hogy az agresszió a természet része, és abban fontos szerepet tölt be, fasisztoid gondolkodással vádolták. Az a tény azonban, hogy a fasizmus más rendszerhez nem is foghatóan oly sok iszonyattal árasztotta el a világot, semmi esetre sem jelentheti azt, hogy minden iszonyú dolog egyben fasiszta is. Még kevésbé nevezhető fasisztának az, aki a szörnyűségek eredetét kutatva rábukkan az agresszió elvére, még akkor sem, ha elismeri, hogy az milyen nagy szerepet játszik az emberi és az állati együttélésben. Éppen ellenkezőleg: az agresszió elvének megértésére és magyarázatára irányuló minden kísérlet már csírájában felismerhetővé és jobban átláthatóvá tenné az újabb fasisztoid irányzatokat.

Ez a példa mindenesetre rámutat, milyen hatalmas az agressziótól való félelem, s az azzal foglalkozókat az egész elvvel együtt milyen gyorsan megtámadják. E veszély ellenére is fontos azonban, hogy megismerkedjünk az agresszióval, éppen azért, hogy a pusztító agresszió további és egyre ellenőrizhetetlenebb kiterjedését megakadályozzuk.

Az agresszióval való bánásmód egyik fő problémája saját, aránytalanul nagy ellenállásunk. Emiatt már nem vesszük észre, hogy mint minden ősi elvnek, úgy ennek is két oldala van. Romboló oldala mellett ott a bátorság és az életenergia is. Ez a könyv az agresszió mindkét oldaláról szól, s ezzel hozzáférhetővé teszi annak életjavító aspektusát is. Így világossá válik, miféle esélyt nyújthatnak az olyan kórképek, mint például a fejfájás vagy a reuma.

1. 01 2002. április 26-án délelőtt fekete maszkban és kommandós öltözékben beront az erfurti Gutemberg Gimnáziumba Robert Steinhäuser, a középiskola néhány héttel azelőtt kicsapott diákja. A gyorstüzelő pisztollyal és puskával fölszerelkezett 19 éves fiatalember, minden idők legvéresebb iskolai ámokfutásának elkövetője, tizenkét tanárt, az igazgatóhelyettes asszonyt és titkárnőjét, két diáklányt és egy intézkedő rendőrőrnagyot öl meg, majd önmagával is végez. A tragédia mélyen megrendíti az egész német társadalmat.

1. rész
Az agresszió őselvének megértése

Tudományos és társadalmi szemlélet

Honnan ered az agresszió, kiváltképpen pedig negatív oldala, az erőszak? Ez a kérdés mindig is foglalkoztatta a tudósokat. Miután az utóbbi időben ilyen ijesztő módon kellett megismerkednünk a terror merőben új oldalával, egymás után bukkannak fel a feltételezések, miszerint a technika modem lehetőségei összefüggésben állhatnak az agresszió fokozódásával. A videojátékok és a cyberspace-kalandok, vagy a tömegmédia még mindig növekvő hatalma valóban hozzájárulna az erőszakra való hajlamhoz? Herbert Marcuse, az 1968-as diáklázadások szellemi vezére minden bizonnyal ezen a véleményen lenne. Szerinte a tömegmédiumok rejtett üzenete eleve az erőszak. Sőt: problémamegoldó modelljeik az erőszak preventív, megelőző alkalmazására buzdítanak. A tömegmédiumok hősei gyakrabban, gyorsabban és eredményesebben nyúlnak brutális eszközökhöz.

Senki sem vitatja, hogy az ember képes a brutalitásra. De vajon igaz-e a statisztikai látszat: brutálisabbá vált-e a történelem folyamán? Jobban illik már rá a Homo brutalis elnevezés, mint a Homo sapiens? Úgy tűnik, mintha a „bölcs” (sapiens) jelző használata inkább egyfajta ideált, semmint tényleírást jelentene. Lássuk csak: az 1920 és 1970 között eltelt fél évszázad alatt megháromszorozódtak az élet elvárásai, a két gyilkosság közötti időbeli távolság pedig egyharmadára csökkent. De nem volt-e a középkorban még több az ellenőrizetlen erőszak?

Az erőszak fokozódásáért felelőssé tehetnénk a népességrobbanást és az emberiség ezzel együtt járó eltömegesedését. A kísérleti patkányok szintén mindig jelentősen agresszívabbá válnak, ha szűkül a territóriumuk.

Az öröklött tényezők szerepét is vizsgálják a veleszületett agresszív magatartás tekintetében; de mások ugyanilyen hevesen állítják, hogy az agresszió szerzett tulajdonság, s a nevelés tehető érte felelőssé. Ezen az állásponton vannak azok is, akik a társadalmat szeretnék leleplezni az agresszió forrásaként. Az agresszív magatartás kiváltóiként szóba jönnek még a hormonok és a központi idegrendszer struktúrái is.

Biztos, hogy ebben a néhány, ötletszerűen kiválasztott megállapításban és érvben is van némi igazság, teljes körű magyarázatot azonban nem nyújtanak. Ezt persze nem is várhatjuk el, ha belegondolunk, hányféle síkon kéne magyarázatot adnunk. Szakok és kutatási irányok olyan tömege érzi hivatottnak magát a probléma megoldására, hogy meg sem lepődünk, ha az idevágó könyvek és felállított modellek száma ezrekre rúg.

A genetikusok mellett a biológusok, közöttük is főleg az etológusok, mint Konrad Lorenz, ugyancsak megalkották a maguk magyarázatait. Természetesen az orvosok is, különösen a pszichiáterek hozzájárulnak a kutatáshoz. A gyógyszerészek és a pszichológusok, az antropológusok és a szociológusok szintén hallatják a hangjukat. Ugyanígy foglalkoztatja az agresszió témája a teológusokat és a filozófusokat, a kommunikációs szakembereket és a történészeket is. Talán nincs is, akinek ne lenne róla mondanivalója. Mivel azonban minden tudományágnak maga felé hajlik a keze, s még az egyetemekről is kiveszőfélben van maga az egyetemesség, amelynek helyét egyre inkább átveszi a különféle irányokba történő szakosodás, nincs egyetlen meggyőző elgondolás sem, amely az agresszióval kapcsolatban minden jelenségről fellebbenthetné a fátylat. Humboldt egykori, a szó szoros értelmében vett egyetemről alkotott elképzelésének hiánya bizony kellemetlenül érződik.

A következőkben csak arra szorítkozhatom, hogy röviden vázoljam a legfontosabb teóriákat,[02] hogy később azok alkotóelemeit egy átfogó őselvértelmezés talaján rendezhessük eggyé.

Az ember – ragadozó állat?

A biológiának egyoldalúan elkötelezett kutatók megpróbálják bebizonyítani, hogy az ember a húsevő ragadozóktól származik, amire állítólag szemfogai is utalnak, éppen ezért szerintük mindig is erőszakos és agresszív marad. Mivel azonban az állatokkal ellentétben hiányoznak belőle az agressziónak gátat állító ösztönök, afféle fékevesztett bestiává válhat. Az erőszak tehát nem más, mint öröklött lénye, mely a kultúra és a civilizációs törekvések színfala mögül újra és újra előtör. Niko Tinbergen, az összehasonlító magatartáskutatás finn atyja az embert „szabadon garázdálkodó gyilkosnak” nevezi. A nagyagy fejlődése tette az embert azzá, amivé napjainkra vált: önmaga legnagyobb ellenségévé. Szolgáljon ennek bizonyítékául az a tény, hogy az ember az egyetlen élőlény, mely magasan fejlett intellektusával képes arra, hogy akár egyénileg, akár kollektívan öngyilkosságot kövesen el.

Ez a szemléletmód már csak azért is igen pesszimista, mert az emberi erőszak természetét megváltoztathatatlannak tekinti. Ugyanebből az irányból hallani olyan hangokat is, melyek az erősebb jogát hirdetik, s a szociáldarwinizmusban öltenek otromba alakot. Eszerint kizárólag a dzsungel törvénye uralkodik, s az agresszió egyidős az emberiséggel – még ha ez utóbbi helytálló is, mégsem ok arra, hogy a megállapítás első része is igaz legyen. Gyakran hangsúlyozzák, hogy az emberi agresszió csak rövid időre békíthető meg, s minél inkább próbálják korlátozni, annál biztosabban előtör újra.

Saját territóriumának védelmezése az ember számára éppoly természetes, mint egy kutyának – mondják. Mint minden más tétel, úgy ez az állatok megfigyeléséből származó elmélet is talál érveket – elegendő megfigyelni a vonaton utazókat, hogyan igyekeznek megvédeni „saját” helyüket az újabb, betolakodó utasoktól. Persze ez a teória is könnyen megdönthető az érveivel együtt, mi több: akár a visszájára is fordítható. Ami ugyanis a territóriumot illeti, az az állatok körében is elég önkényesen definiálható. Amikor anyám nagy kutyáját, Bagirát átköltöztették egy kis müncheni lakásba, miután előtte éveken keresztül a kertet tekintette saját területének, most hirtelen a többhektáros Angolkertet kezdte sajátjának tartani, sőt el is kezdte védelmezni. Lehet, hogy a territoriális igény veleszületett tulajdonság, de biztos, hogy erősen függ az adott körülményektől. Ez emberi szinten még egyértelműbbé válik, ha felidézzük, hogyan védelmezték az angolok és a franciák tengerentúli gyarmataikat, a németek keleti ,,életterüket”, a Szovjetunió pedig magyarországi és csehszlovákiai, de akár afganisztáni birodalmát, és hogy az USA ma gyakorlatilag szinte az egész világot saját érdekszférájának tekinti.

Amikor a biológia szintjén érvelő tudósok azonosítani vélték az úgynevezett agressziógént egy bűnöző második Y-kromoszómájaként, egyes politikusok azon nyomban megszimatolták annak esélyét, hogy már születésekor felismerhető és kiiktatható legyen minden bűnöző. Időközben születtek olyan kutatási eredmények[03], melyek egyszer s mindenkorra megcáfolták, hogy összefüggés lenne egy második Y-kromoszóma és az erőszakos cselekmények között.

Másrészt azonban vitathatatlan, hogy például a fájdalom állatból és emberből egyaránt agressziót vált ki, s a fájdalom intenzitása meghatározza az agresszió mértékét. A marsi princípium, mellyel a későbbiek folyamán részletesebben is foglalkozni fogunk, többféle síkon is érezteti hatását. Még a meleg déli szél, a főn is képes a romboló agresszió kiváltására, az alkohol és az amphetamin-típusú drogok pedig szintén ismertek erről a hatásukról.

Az ismert biológus, Desmond Morris is ezt vallja, amikor azt állítja, hogy a dekadens, unott, modern társadalomban az erőszak iránti, biológiailag rögzült igény mintegy automatikusan növekszik, és egyszer majd érvényt szerez magának.

Az egyes társadalmi teóriákban hasonló tételeket találunk. A szocializmus ősatyja, Karl Marx istenítette az erőszakot, melyben az új társadalom életre segítőjét látta, s a nagy célhoz vezető út elkerülhetetlen fejlődési fokozatának tekintette. Hasonlóan gondolta sok forradalmár is, miközben kevesen éltek olyan fesztelenül az ellentmondásokkal, mint – az amúgy mindig embertelen – hatalom abszolút szabadságára törekvő anarchisták. Amennyire radikálisan elutasították az erőszakot, éppen annyira felé is fordultak. Legismertebb képviselőik egyike, Bakunyin a rombolási vágyat pozitív tendenciának tartotta. Így aztán nem véletlen, hogy az anarchisták nem sokat építettek, viszont annál többet romboltak.

Az ösztönök és az úgynevezett gonosz

Az ösztönelmélet követői az agresszió hét nemét különböztetik meg, melyek az agy limbikus rendszerének megfelelő területén rendeződnek egybe. A már említett territoriális agresszión kívül megkülönböztetik a vetélytárs elleni, a zsákmányszerző, az ingerlékeny, a félelemből fakadó, az instrumentális és az anyai agressziót.

A veleszületett agresszió elméletének legismertebb képviselője, Konrad Lorenz[04] számára az agresszió – ösztön. A pusztító agresszió, vagyis az erőszak ennek az ösztönnek a hibás működése. Lorenz az agresszióról mint az úgynevezett gonoszról beszél, amelynek ugyanakkor számos jó oldala is van, például az utódok védelmezése és a rangsor kialakítása. Lorenznél még a szerelem és a személyes vonzalmak is a támadó vagy fenyegető magatartás ritualizálásából származnak.

Ebből aztán a megoldást illetően fontos következtetést von le: reményét abba veti, hogy további ritualizálással az emberi konfliktusok élét annyira el lehetne venni, hogy így, mintegy „megváltva” elbánhatnánk velük. Az olimpiai játékok, a tudomány vagy a technika, például az űrutazás békés versengése, a humor és a játékok mind-mind rituális szelepek lehetnének ösztönös agressziónk legyőzésében.

Az ember mint a tanulás csodája – és szerepe környezetében

Egy további következtetés is adódik abból, hogy minden viselkedési forma szerzett, és gyakorlatilag minden emberi reakcióminta a korábbi tapasztalatok bevésődésén és „idomításon” alapszik. Eszerint ugyanis az agresszió két kiváltó oka a frusztráció és a veszély általi fenyegetettség. E tanulási teórián alapuló nézőpont szerint erőszakra mindig akkor kerül sor, ha egyrészt nem kínálkozik más kiút, másrészt ha az erőszak alkalmazása már máskor is eredményes volt.

Ez a modell az embert határtalan manipuláció tárgyává teszi. Az egyén mindenkori körülményeinek bábjává válik, melyek emiatt hatalmas jelentőségre és az ezzel járó felelősségre tesznek szert. Ha a környezeti befolyás önmagában nem nyújt is kielégítő magyarázatot, mégis számos megfigyelés támasztja alá, mekkora mértékben képes az ember formálására.

Friedrich Hacker pszichoanalitikus és agressziókutató ebben az összefüggésben említi J. B. Calhoun[05] híressé vált kísérletét, mely bebizonyította, hogy a patkányok populációjának nagysága jelentős befolyással bír agresszív viselkedésükre. Egy nagy, elkerített terület zsúfolt központjában a patkányok kimondottan rosszindulatúan viselkedtek. Megtámadták, megsebesítették és megölték egymást, míg a kevésbé népes peremterületeken általában rendezett és kiegyensúlyozott rangsor uralkodott. Hasonló a helyzet az emberi kriminalitás tekintetében is, ha összevetünk egymással egy szűk nagyvárost és egy ritkábban lakott vidéki tájat.

A zsúfolt központi részek veszedelmes „dzsungelélete” érdekes módon nagy vonzerőt gyakorolt a nyugodt peremterületek „békés” patkányaira. Hasonló tendenciákat észlelhetünk az emberek esetében is. A nyüzsgő metropoliszok varázsa még mindig akkora, hogy a hozzájuk képest békés vidéki területekről seregestül vonzza az embereket – még úgy is, hogy látják, valószínűleg siralmas körülmények közé kerülnek.

Majmokkal végzett kísérletek ezenkívül azt is kimutatták, hogy nemcsak a túlzsúfoltság, hanem a szociális szervezetlenség különböző formái is pusztító agresszióhoz vezetnek. Emellett bebizonyosodott, hogy a félelem, a provokáció, a rangsorban betöltött hely fenyegetettsége, egy cselekvési folyamat megszakítása, a reményekben való csalódás és más frusztrációk szintén agressziót váltanak ki.

Ha tisztába akarunk jönni az agresszió kialakulásának okaival, akkor a biológia és a szociális környezet magyarázatai közötti vagy-vagy helyett minden bizonnyal az is-is álláspontjára kell helyezkednünk.

A nevelés

Friedrich Hacker szerint[06] az agresszióra nevelés alapvetően más utakat követ, mint általában feltételeznénk. A gyermekeket rendszerint agresszív módszerekkel nevelik arra, hogy ne legyenek agresszívak. Az erőszakmentességre való erőszakos nevelés azonban ahelyett, hogy a nevelés céljára tanítana, inkább hozzászoktat e nevelési módszerhez, vagyis nem megakadályozza az erőszakot, hanem továbbadja – végső soron az eredeti szándék ellenkezőjét érhetik el vele. Azok a gyermekek, akiket azért vernek el, hogy ne verekedjenek, többnyire verekedőssé válnak. A verekedőhajlam szemmel láthatóan nem verhető ki egy gyerekből. Amit bele akarnak verni valakibe, vagy el akarják venni tőle a kedvét, az a testi és lelki kék foltokon kívül azt az üzenetet hagyja hátra, hogy a verés előnyös reakció lehet. Ezért a nevelés eszköze a nevelés tulajdonképpeni céljánál sokkal fontosabb.

A gyermek mindenekelőtt a szüleihez kíván hasonlítani, és ha azok csak kivételes esetben nyúlnak is erőszakos módszerekhez, ezzel a legmélyebb benyomást keltik és minden egyébnél inkább az utánzásra csábítják a gyermeket. Az erőszak tilalmának kivételei jelentős problémákat vetnek fel. Előbb-utóbb minden gyermek találkozik az erőszakkal. Legkésőbb katonai szolgálatuk ideje alatt a fiatal férfiak azt is megtapasztalják, hogy itt kötelező kivételt tenniük az erőszaktól való tartózkodásukban. Friedrich Hacker szerint minden amellett szól, hogy az erőszak tilalma alóli kivételek szabályszerűen átalakulnak az erőszak alkalmazásává. Az erőszak általános korlátozása így inkább az erőszak elrendelésévé válik, melynek mottója: ,,A kivétel erősíti a szabályt!” Nem szabad ölni, kivéve, ha az állam megkívánja. Vagy: nem szabad verekedni, kivéve, ha eljár a papa keze. Az indokolt erőszak, vagyis például az állami törvények által legitimizált erőszakos tettek éppúgy csábítanak az önigazolás, mint az erőszak követésére.

Hacker tapasztalatai szerint a nevelés ugyanakkor elképzelhetetlen agresszió nélkül. Eszerint az agressziót gonosznak bélyegezni és a játékból teljesen kihagyni nem reális és nem kivitelezhető elképzelés. A frusztráció tökéletes elkerülése illúzió. A „gyermekek paradicsomát” lassanként meg kell fosztani varázsától, méghozzá annak felismerése által, hogy minden későbbi jog a korábbi kötelességek árán érdemelhető ki, s az élet végső soron harcot jelent.

Verés, bántalmazás – és annak következményei

Egy olyan nagyvárosban, mint New York, 1970-ben a gyermekbántalmazások mintegy 2500 regisztrált esetének 20 százaléka közvetlenül halállal végződött. A bántalmazottak háromnegyede négyévesnél fiatalabb volt; a gyermekek egynegyedét már az első életévük alatt érte bántalmazás; az esetek 10 százalékában a mártírsors már az élet első hetében megkezdődött.

A gyermekeket bántalmazók szociológiai profilja szintén meglepő. Sokan közülük egyetemet végeztek. Tíz százalékuk bevétele átlagon felüli. Kevesebb, mint egy százalékuk volt pszichotikusnak, és csak 1,5 százalékuk szadistának nevezhető. Az apák gyakran hajlandóbbak voltak bántalmazni gyermekeiket, viszont többnyire feleségük parancsára tették. Az anyák ugyan ritkábban bántalmazták gyermekeiket, viszont tetteik még szélsőségesebbek voltak, mint az apáké. A bántalmazó személyek mintegy 90 százaléka gyermekük szűnni nem akaró ordítását, sírását nevezte meg erőszakos tettének okául. Miután erőszakot alkalmaztak, mely a fojtogatástól a masszív verésen át a leforrázásig és az égetésig terjedt, ha egyszer nekikezdtek, többnyire csak akkor tudták abbahagyni, ha a gyermek elnémult.

Egy Los Angeles-i tanulmány arra a meglepő megállapításra jutott, hogy a megvert és leforrázott gyermekek különösen gyakran voltak várva-várt, a testvéreikkel szemben előnyben részesített kedvencek. Szüleik tulajdonképpen őket szerették a legjobban, ám ha csalódtak bennük, olyannyira az agresszió céltáblájává váltak, hogy az egyértelműen az erőszak kiváltódásának frusztrációs elmélete mellett szól.

Kevésbé meglepő volt az, hogy a gyermekeiket verő szülőket gyermekkorukban szintén verték. Olyan kis családokból származtak, melyeknek tagjai nagyon magukra hagyatva éltek. A barátság és a társas kapcsolatok, vagy egyéb érdeklődés a munka és a tévézés mellett alig kapott szerepet ezeknek az embereknek az életében. Gyanakvóak voltak minden idegennel szemben, s jól őrzött otthonukban a rendet és a tisztaságot tartották a legfőbb vívmánynak.

Azok a csoportok, melyek feltűnően kevéssé hajlanak a gyermekek bántalmazására, Hacker szerint[07] az ide-oda költöző vidéki munkások, a hippik és a nagyobb csoportokban együtt élő fiatalkorú anyák. Nekik az az előnyük, hogy a gyermekgondozás és -nevelés során számíthatnak a segítségre, s úgy tűnik, a csoport közelsége megakadályozza a túlkapásokat.

A gyermekbántalmazók mindenekelőtt a külvilág előtt keltett jó benyomást, függetlenségüket és önmértékletességüket tartják szem előtt, és hajlamosak az elszigetelődésre. Szinte nincs is alternatívájuk az erőszakra, mert saját kisgyermekkori tapasztalataik beléjük vésődtek, így csak a hagyományok követésére hagyatkoz(hat)nak. Kevésbé meglepő a gyermekek bántalmazásának karácsonykor tapasztalható fokozódása, mivel ekkor a „szent család” képének nyomása túlságosan is nagy, és az árnyéknak, melynek témájához később megkülönböztetetten fordulunk, még könnyebb dolga van.

A bántalmazott gyermekek feltűnően ragaszkodnak erőszakos szüleikhez, s nemritkán megható leveleket írnak nekik a börtönbe. Többségükben elfogadják a szülőktől kapott büntetést, sőt szeretetük bizonyságának tekintik, mely csupán tévedésből lépte át a szokásos kereteket. Önmagukat „rossz gyereknek” tartják, mi több, lelkiismeret-furdalásuk van „rosszaságuk” miatt, mellyel szeretett szüleiknek annyi gondot okoztak. A szülők által beléjük vert bűntudat bántalmazóik felmentésére szolgál.

Ezek a tények a szülők szűklátókörűségét csak fokozzák. Ők általában áldozatnak tekintik magukat, és olyan okoskodásba menekülnek, mint mondjuk: ,,Ahol gyalulnak, ott hullik a forgács is.” A legkevésbé sem bizonytalanok vagy tanácstalanok, nem kételkednek és nincs szükségük segítségre. Sőt: szilárdan hisznek abban, hogy különbséget tudnak tenni jó és rossz között, és nézetük szerint a helyes, vagyis a jó oldalon állnak. Csak bántalmazásaik szélsőséges módját sajnálják, és azt a tényt, hogy rajtakapták őket – a bántalmazó „nevelést” azonban nem. A gyermekeket bántalmazók rendszerint nem kételkednek saját morális igazságukban, hogy gyermeküket ugyanúgy kínozzák, ahogyan őket is kínozták egykor.

A támadóval, a saját szülővel való azonosulás pszichológiai mechanizmusa ezt a tendenciát döntően elősegíti. Ráadásul a szülők természetesen a legnagyobb, a pubertás rövid időszakától eltekintve megkérdőjelezhetetlen tekintélyt jelentik a gyermek számára. Hacker szerint a gyermekeket bántalmazók alapvetően zavart emberek, mert elviselhetetlenek számukra az otthoni szituációk zavarai. A legsúlyosabb személyiségzavarokban szenvednek, illetve ruházzák ezeket át gyermekeikre.

Hogy mennyire erős a tekintély rögzülése és végül az attól való függőség, azt jól mutatja Stanley Milgram 1961-ben az engedelmességről végzett kísérlete. Ha a kísérleti személyt a tudományos tekintély látszatával rávesszük, hogy a többi kísérleti személyt elektromos áramütéssel kínozza, megmutatkozik a rémisztő emberi tekintélyfüggőség.

A Milgram-féle kísérletben a kísérlet vezetője minden kísérleti személyt „tanítónak” nevezett ki. Az ő feladatuk az volt, hogy egy másik kísérleti személy – valójában a kísérletbe beavatott színész – emlékezőképességét büntetéssel javítsák. Ha az állítólagos „tanítvány” hibásan válaszolt, a „tanítónak” 15–450 V-ig terjedő áramütéssel kellett erre reagálnia. Hogy a „tanítónak” némi képe legyen a dologról, kapott egy valódi, 45 V-os ízelítőt. Aztán el kellett kezdenie „tanítványa” edzését. (Ez persze csak színészkedés volt, hiszen a „tanítvány” nem kapott valódi áramütéseket.) A „tanítvány” eleinte bátortalanul, majd egyre hevesebben ellenkezett. ,,75 V”-nál nyögni kezdett; ,,180 V”-nál irgalomért esedezett. ,,300 V” felett aztán elnémult. Ha a „tanítók” valamelyike abba akarta hagyni, a kísérlet vezetője minden tekintélyével arra ösztönözte, hogy folytassa; nincs más választása. A kísérleti személyek 65 százaléka valóban követte is az előttük mindaddig ismeretlen tudós utasításait, egészen a „450 V”-os legmagasabb dózisig, bár szemmel láthatóan szenvedett a (hangszalagról lejátszott) velőtrázó sikolyoktól. Egyesek elfordították a tekintetüket, mégsem hagyták abba a „tanítvány’’ gyötrését.

A sokkoló eredmények láthatólag inkább a körülményeknek, semmint a kísérleti személyek jellemének voltak köszönhetők. Amikor a kísérletet egy irodaházban végezték el, a „tanítóknak” csak szűken a fele volt hajlandó a végsőkig elmenni – amikor azonban a helyszín a neves Yale Egyetem egyik kísérleti laboratóriuma lett, a „tanítók” kétharmada tett eleget annak az elvárásnak, hogy tovább büntesse „tanítványát” áramütéssel.

A kísérletet más országokban is megismételték. A tudósok Németországban úgy vélték, hogy Auschwitz borzalmai után legfeljebb 30 százalékos részvételi aránnyal számolhatnak a végsőkig vakfegyelemmel kitartókat illetően. Az eredmény annál megrázóbb lett: a résztvevők 85 százaléka mindenre kész, engedelmes alattvalónak mutatkozott, és a legvégsőkig elment. A bajor televízió bemutatta a szörnyű eredményt, s jeleneteket sugárzott a kísérletsorozatból. A megütközés azonban egyáltalán nem volt hangos, mert összességében mindenki inkább kerülte a témát.

A később megkérdezett, tanárszerepet alakító kísérleti személyek szinte mindannyian ugyanazt hajtogatták: mivel a tudósok, a szaktekintélyek tudták, mit tesznek, így ők alig éreztek személyes felelősséget a történtekért.

Stanley Milgram arra a következtetésre jutott kísérletéből, hogy kultúránkban szemmel láthatóan túl kevés követésre méltó engedetlenségi modell van. Amit nem mondott ki, éppoly kézenfekvő: hogy tudniillik túl sok az engedelmességi és alkalmazkodási modell. Most még hirtelennek és elhamarkodottnak tűnhet arra utalnom, hogy éppen erre az engedelmes alkalmazkodásra vezethető vissza napjaink rákos megbetegedéseinek megfigyelhető terjedése.

Ha a bántalmazások mélyebb okait firtatják, a pszichoanalitikusok, mint Hacker is, arra a megállapításra jutnak, hogy a társadalmilag előírt és mindenkitől elvárt gyermekszeretet a szülők esetében akár halálos következményeket kiváltó ellenimpulzust gerjeszthet. Lehet, hogy ezek a szülők tudattalanul irigylik gyermekeiktől a még teljes egészében előttük álló életet, miközben azt hiszik, hogy a magukét már elszalasztották. Ilyen tudattalan törekvések tehetők felelőssé a háborúkért is, amikor kiöregedett politikusok úgy határoznak, hogy országuk ifjait vágóhídra, bocsánat: a csatatérre terelik. Még a gyalogságot jelentő régies infantéria szó is gyermeket (angolul: infant) jelent. A nemzet gyermekeiből tehát közmondásos ágyútöltelék válik. Az infantéristák, gyalogosok számára az első az engedelmesség, hiszen ők állnak a katonai ranglétra legalacsonyabb fokán. Az önálló gondolkodást már az alapkiképzés során igyekeznek kiirtani belőlük. Ez bizonyos párhuzamokat mutat a „nevelés” egyes formáival.

Minél korábban és erőszakosabban okoznak kínokat a gyermekeknek, annál inkább függővé teszik őket, annál jobban szétzúzzák gyermeki akaratukat, megerőszakolják lelküket, és a megkínzottak annál készségesebben értelmezik majd kínjaikat a feléjük fordulás egy formájának, melyet nem is akarnak nélkülözni – és annál biztosabb, hogy később maguk is ugyanezt fogják tenni. A megtörtek másokat is meg akarnak törni, mindegy, hogy gyermekekről, katonákról vagy gyerekes katonákról van-e szó. Így aztán mindnyájan áldozatokká válnak: a megkínzottak, de kínzóik is, akiket valaha kínoztak, s ők sem tanultak egyebet. Keményen továbbadják, amit egykor beléjük vertek, s reflexszerűen a lelkükbe rögzült.

Ezzel magyarázatot és igazolást nyer az a tapasztalat is, hogy az erőszak éppen úgy ragályos, mint egy fertőző betegség. Életrevalóságát valószínűleg látszólagos igazságának köszönheti, így néha hihetetlen sebességgel terjed.

Ez az önmagát erősítő rendszer, mivel sem a kínzók, sem a megkínzottak nem lázadnak fel ellene, sőt éppenséggel készségesen folytatják, minden állami beavatkozást rendkívül kétségessé tesz, hiszen általuk éppen a gyermekek helyzete válna még rosszabbá. Az ilyen családok kezelése legalább olyan nehéz, mint azoké a totalitárius államoké, melyek polgáraikat gyötrik és kínozzák, s ezzel állítólag a legjobbat teszik velük. Mindkét intézmény határozottan elzárkózik minden külső beavatkozás elől. Ennek tekintetében ráadásul könnyű dolguk is van, hiszen környezetük inkább nem néz oda, nehogy magára zúdítsa ezt a poklot. Az elfojtás lelki elhárító mechanizmusa teljes erővel működik.

A szomszédok persze hallják a meggyötört gyermek kétségbeesett jajveszékelését, gyakran még az ütések zaját és az azt követő síri csendet is, de rendszerint nem akarnak hinni a fülüknek – mert ez nem igaz; nem lehet, hogy igaz legyen és mert ilyesmire gondolni sem szabad, mert senki sem tehet ilyet egy ártatlan gyermekkel. Így válik Hacker szerint groteszk módon éppen a borzalom nagysága saját leghatékonyabb védelmévé.[08]

Elvileg sok hasonló helyzetben működik ugyanilyen elfojtó mechanizmus: az inkvizíció klerikális pribékjei, a koncentrációs táborok szadistái, a Balkán háborús bűnösei és akik bárhol a világon gyermekeket bántalmaznak – létezik egyáltalán ilyesmi, vagy mindez túlzás, kitalált rémtettek és félelmetes mesék a gyermekevő óriásról? Ezt kérdezi magától a jó állampolgár, de igazából nem szeretné tudni a választ, csak egyet akar: hogy őt hagyják békén.

Igaz, van még egy lehetősége: átesni a ló túloldalára. Lehet, hogy létezik ilyen szörnyűség, gondolja, de ezek csak egyéni esetek, betegek, szadisták és őrültek tettei. Normális embereknek még csak eszébe sem jut ilyesmi. Mivel pedig ő maga kétségkívül normális, nincs is az egészhez semmi köze, ezért hunyhat szemet fölötte – gyakran éveken át, a szomszéd lakásban vagy az egész országban, ha a náci időkre gondolunk. A végső tanulság pedig: ,,Milyen szép dolog, hogy már ma / Nem történik ilyes lárma…![09] Ez a végső, ütős (bár hamis!) érv végül csírájában elfojt minden további vitát.

Az elfojtás és a belőle szivárgó méreg ellen egyetlen szer létezik: saját agressziós problematikánk radikális és őszinte felderítése és tudatosítása. Az elfojtás imént vázolt érvei könnyedén megcáfolhatók. Zsidók millióinak eltűnése, a koncentrációs táborok keletkezése, a szomszéd gyerekének vagy feleségének kék foltjai felett szemet hunyni lehetetlen. A rengeteg allergiás és fertőző betegséget sem lehet egyetlen tollvonással eltörölni. Ezek jelentik egyik legnagyobb esélyünket arra, hogy átvilágítsuk agresszív hajlamainkat.

Az agresszió intézményesítése

Még ha valóban elég jel utal is arra, hogy a gyermekeket, főleg eleinte, inkább idomítani, mint nevelni kell – még olyan családokban is, ahol sosem kapott ki senki–, és még ha később, például a társkapcsolatban nagyon sok „beidomított” viselkedési minta bukkan is fel, a tanuláselméleti tétel még így is egyedül és kizárólag az agresszióval magyarázható.

Minden pszichoterápia és a speciális pszichoanalízis szülőatyja, Sigmund Freud szerint az agresszió – ösztön. Az ösztön pedig nem más, mint a szervezet kényszere arra, hogy egy korábbi állapotot visszaállítson. Freud úgy okoskodott, hogy az ösztönök jelentik az összeköttetést a test és a lélek között. Az agressziót halálösztönként értelmezte, s döntő jelentőségűnek tartotta, mivel a szervezetlenség megelőzi a szervezettséget, következésképpen a halál is megelőzi az életet. Kétségtelen, hogy minden organikus élet a halál felé tart, de még analitikus kollégái sem tudták egyöntetűen követni Freud halálösztönről alkotott szigorú nézetét. Alfred Adler szerint az agresszió önmagában álló, hatalomra és presztízsre irányuló törekvés, mely belső kisebbrendűségének kompenzálása érdekében a külvilág felé fordul.[10]

Friedrich Hacker pszichoanalitikus szemében az agresszió „minden emberben benne lakó diszpozíció és energia, mely alapvetően aktivitásban, a későbbiekben pedig az önfenntartás legkülönfélébb egyéni és kollektív, szociálisan elsajátított és közölt, egészen a kegyetlenségig terjedő formáiban nyilvánul meg.”[11] Így jut el egy olyan definícióig, amely más megállapításoknak is teret enged.

Az erőszak szerinte nem azonos az agresszióval, hanem annak csupán puszta és többnyire fizikai kifejeződési formája. Így fogalmaz: ,,Minden erőszak agresszió, de nem minden agresszió erőszak. Az a ressziót és az erőszakot alapvetően meg kell különböztetnünk egymástól.. .” És kifejti: ,,Az agresszió minden formája vezethet végül erőszakhoz, és (minden formáját) fenyegeti a primitivizálódás és az erőszak szintjére való visszafejlődés. E felismerés foka és intenzitása csökkenti ennek veszélyét.”[12] Hacker szerint az erőszak alkalmazása „hosszú távon rettenetes stratégia, mert a figyelem felkeltésének és a nyilvánosság megteremtésének kezdeti sikerei miatt ismétléshez vezet, eltompít, és viszonterőszakot, az erőszak elterjedését, valamint általános brutalizálódást szül. (…) Az az állítás, miszerint az erőszak begyógyítja az általa ejtett sebeket, egyszerűen ostobaság. Éppen ellenkezőleg: az erőszak állandó ismétlési kényszere nem gátolható meg erőszakkal, csakis az erőszakot kiváltó körülmények és feltételek felismerése és megismerése által – majd ezek kiküszöbölésével.”[13]

Mivel Hacker levezetése igen átfogó – ráadásul éppen az erőszak ördögi köréről szól, melyet a következő fejezetben kívánok részletesebben kifejteni –, foglalkozzunk vele itt kissé behatóbban. Tehát: már a kisgyermeknek is vannak vázizomzatával csupán kedvtelésből végzett agresszív megnyilvánulásai – egyszerűen örömét leli abban, hogy agresszív mozdulatokkal derítse fel világát. Ez ebben a korai időszakban polimorf agresszió, vagyis az agresszív megnyilvánulások sokfélék és a legkevésbé sem irányítottak.

Vagyis a gyermek már ebben a korai időszakban saját részének kezdi érezni az élvezetes ingereket, a bosszús és kellemetlen ingereket azonban a projekció értelmében a külvilágra hárítja. Hamarosan kifejlődik az a tendencia, hogy agresszívvá válik, ha valamit nem kap meg, s agresszióval válaszol saját kivetített félelmeire és feszültségeire. Bosszússágának forrását legszívesebben kiiktatná. A büntetéssel és a szeretet megvonásával való fenyegetés azonban már igen korán megakadályozza abban, hogy agressziójának szabad lefolyást engedjen. Ez a kontroll fut végig az úgynevezett agressziós kötöttségeken, melyek bizonyos helyzetekben tabuvá teszik és másokhoz kapcsolják az agressziót. A gyermek magáévá teszi környezete elvárásait, mivel az első befolyásos személlyel tökéletesen azonosítja magát, s ezáltal énje mellett csakhamar megjelenik egy „felettes én”, a lelkiismeret. Ily módon saját irányítása alá kerül környezetének felügyelő és büntető szerepköre, vagyis a külső kényszerek lassanként belsővé válnak.

Mivel a gyermek az adott körülményekhez igazodik, Hacker szerint a szabad agresszió jó része az ezeket a körülményeket garantáló intézményekhez, például a családhoz kötődik. A gyermek ehhez kapcsolódva élvezi a tagság és a félelemmentesség előnyeit. Mi, emberek, Hacker szerint folyamatosan kényszerét érezzük annak, hogy olyan intézményeket hozzunk létre, mint a család, a klánok, csoportok stb., mert a szabad agressziónak csak egy csekély részét vagyunk képesek elviselni anélkül, hogy az életünket veszélyeztetné.

Az intézmények aztán bizonyos pályára terelik az agresszív energiát. Tehát valamennyi intézmény – a „jó” is – eleve kapcsolatban áll az agresszióval, még akkor is, ha az nem irányul kifelé. Csak a közösségnek ez az önkéntes vagy kierőszakolt agressziókontrollja teszi lehetővé Hacker véleménye szerint azt, hogy az emberi együttélés egyáltalán elviselhető legyen. Az állatvilágban az agresszió ösztönök vagy megfelelő gátló mechanizmusok útján szabályozott kontrollját az embereknek önmaguk által létrehozott intézmények révén kell biztosítaniuk.

Az ENSZ egyszerű példája jól megvilágítja ezt. A világ nemzeteinek közössége feladatát abban látja, hogy a népek közötti békét őrizze. Ezt csak úgy érheti el, ha a nemzetek megállapodnak, hogy agressziójuk energiájával az ENSZ rendelkezzék. Ideális esetben az ENSZ erőszak-monopóliumával elvileg minden háborúnak azonnal véget vethetne. Ám ez rögtön csődöt mond, ha a nemzetek az erőszakukról való lemondástól, azaz agresszív energiájuk delegálásától visszariadnak. Az USA, amely az agresszív energia tekintetében a Föld legaktívabb és legszabadabb nemzetévé kíván válni, már nemegyszer átruházta az ENSZ jogi hatalmát saját katonáira. Ezen az sem változtat, hogy ők maguk eddig még a háborús bűnösök elleni bírósági eljárásoknál is világszerte felelősek voltak. Mint mindenki, aki kifelé és másokra vetíti konfliktusait, az USA is úgy gondolkozik, hogy a háborús bűnösök feltétlenül elítélendők – kivéve, ha saját soraikból valók.

Azt, hogy ez a hozzáállás nemcsak egy esztelenül önfejű vezetésre vagy felsőbbségre vezethető vissza, hanem az egész népességben rögződött – és biztosan nem csupán az amerikaiakban –, érthetőbbé teszi a My Lai mészárlása miatti, Hacker által idézett per. Amikor William Calley amerikai hadnagyra rábizonyították, hogy saját kezűleg több mint ötszáz vietnami gyermeket, nőt és férfit pusztított el, egy részüket közvetlen közelből, s emiatt bűnösnek találták, a nemzet dühöngött. Tíz amerikaiból kilenc botrányosnak és szégyenletesnek tartotta az ítéletet. Szenátorok tiltakoztak nyilvánosan, meglátogatták a tömeggyilkost a börtönben, szolidaritást vállaltak vele és nemzeti hősnek kiáltották ki. Az elnök nyomban eltekintett a börtönbüntetéstől, és házifogságot rendelt el.

A katonai törvényszék tisztjei megrendültek, noha a hadsereg már elég régóta vonakodott a nevében elkövetett tömeggyilkosságot bevallani, és tőle telhetően igyekezett mindent eltussolni. Amikor – a nyilvánosság nyomásának engedve – napvilágra hozták ezt a pert, a maguk katonai precizitásával előírásszerűen jártak el: Calley ellen felhozott bizonyítékaik megrázóak és súlyosak voltak. Amikor ítéletük, az életfogytiglani börtön ellen országszerte megindult a tiltakozás, már nem értették a világot. Miközben most már nemcsak szidták, hanem halállal is fenyegették, a gyilkosnak bizonyult Calley nemzeti hőssé vált, s ezrektől kapott elismerő leveleket. A rajongói posta nőttön-nőtt.

Más nemzetekre is jellemző az ilyesmi. Az USA-nak annyi előnye van, hogy messzemenőkig működő demokráciaként egyáltalán képes ilyen perekre. Kevésbé demokratikus államokban a hadsereg túlkapásai jórészt nem is kerülnek nyilvánosságra, vagy ha mégis, akkor sem saját országának bírósága elé kerül az ügy. Elképzelhetetlen, hogy az SS-egységek párját ritkító kegyetlenkedéseit a náci Németország bírósága ítélte volna el.

Ahogyan az USA katonai bírósága és az egyenruhás esküdtek, úgy gyakran mi magunk sem értjük a világot, és valószínűleg soha nem is értettük, ha agresszióról és erőszakról volt benne szó.

Az egyénektől a közösségre terjedő agressziót – elejétől fogva – az intézmény kezeli, és különféle külső célokra irányíthatja. Az egyéni erőszak, mely mint bűncselekmény, szigorúan tilos, hirtelen törvényessé válik, valamint fontossá és becsessé. Körülírják és magasabb (katonai) célokkal indokolják. Calley hadnagynak azt parancsolták, vonuljon a kommunista ellenséggel kollaboráló vietnami falu ellen. Számára ez háború volt, melyben (végre?) szabad, ami azelőtt tabu volt. Minden bizonnyal hasonlóan történt ez azokkal az SS-ekkel is, akiknek a Reinhard Heydrich ellen elkövetett merénylet megtorlásaképpen Lidice minden férfiját meg kellett gyilkolniuk.

Az erőszaknak a háborúban szokásos legitimációja egyszerű és roppant elterjedt szélhámosságot szolgál. Az egyéni erőszakot az intézmény szükségszerűnek állítja be, mi több, természetes jognak, az anyaország iránti kötelesség teljesítésének: célja csupán az önvédelem és a magasabb célok szolgálata. Ha a katona, akárcsak a gyermek, magáévá tette intézménye céljait, a dolgok ilyetén nézetét gond nélkül átveszi, és elhiszi, hogy az megegyezik saját céljaival. Hacker egyértelműen kijelenti, hogy az is erőszak, amely mások erőszakának viszonzásaként jogosnak, mondjuk önvédelemnek tűnik.

Calley hadnagy azonban csak azt az oldalt képviseli, amely teljesen azonosul gonosztettével. Megvédte magát azzal – mint gyakorlatilag minden náci pribék –, hogy csupán parancsot teljesített és a hazáját szolgálta. Vagyis a „parancs” nevű szükségállapotot vette igénybe. Újra és újra megesik azonban, hogy az egyénben ellenállás ébred az efféle embertelen parancsokkal szemben. Hirtelen rádöbben az egykor az intézmény szolgálatába állított agresszív energiájának helytelen használatára, és (gyakran megkeseredett) ellenségévé válik ugyanannak az intézménynek. Gyakorta harcol reménytelen posztokon, és nemritkán végül mégis térdre hullik a korábban általa támogatott intézmény hatalma előtt.

Nemrégiben szemtanúja voltam, amint egy ígéretes orvosnak és klinikai vezetőnek, aki vonakodott eltussolni főorvosa súlyos műhibáját, távoznia kellett posztjáról. Neki – nem pedig a főorvosnak, ahogy a jogban és az igazságosságban (naivan) hívő ember gondolná. Most azzal az intézménnyel kell harcba szállnia, melyhez előzőleg tartozónak érezte magát. Az erőszak megosztásával oly demokratikus Ausztriában mindemellett még mindig van esélye.

Ha valaki a rendszerből egyszer csak kiszállva visszavonja eredetileg eladott, delegált agressziós energiáját, s az intézmény ellen fordítja, hogy azt az igazságtalanság vagy embertelenség fellegváraként a porba sújtsa, akár még győzhet is. No persze csak akkor, ha a győzelem felé vezető úton agressziójának energiáját egy másik, szubjektíve természetesen összehasonlíthatatlanul jobb intézménybe fekteti – egy ügyvédbe, pártba vagy akár egy katonai főparancsnokba.

Alig vívja ki azonban ebben a „jogos háborúban” a győzelmet, máris új intézményt kell létrehoznia – a hatalommal és az agresszív energiával való visszaélés minden veszélyével együtt, mely e folyamat velejárója. Így történhetett például az, hogy olyan szabadságharcosok, mint Emiliano Zapata vagy Pancho Villa Mexikóban örök forradalmárokká váltak. Alig buktatták meg forradalmukkal alulról a kormányt, kiderült, hogy az új kormányzat lényegében semmiben sem különbözik a régitől, így azt megint csak el kellett távolítani az ország éléről. A kínai forradalom vezetője, Mao Ce-tung, úgy tűnik, idejekorán felismerte a problémát, ezért újfajta intézményként a permanens forradalom bevezetését javasolta. Ám a kulturális forradalom annyi erőszakkal és borzalommal járt, hogy a nép csakhamar szembehelyezkedett az ötlettel, melyet kiagyalója nemsokára magával vitt a sírba.

A láthatólag ismétlődően szükségessé váló forradalom érthetővé teszi a dilemmát, hogy az emberek, a békés egymás mellett élés érdekében, kénytelenek az erőszakot túlszabályozott intézményekbe sűríteni. Aki ki akar törni ebből az ördögi körből, az jobb, ha eleve tisztában van ezzel a szükségszerűséggel.

A nagy hatalmú intézmények elnyomásával szemben az agressziónak még ijesztő változata, az erőszak formájában is szelep jellegű, felszabadító hatása van. Így persze erőszak feszül az erőszaknak. Annál becsesebb az a néhány pillanat, melyben sikerül a jogos agressziót igényesebb szinten tartani.

Az NDK állampolgárainak természetesen jókora adag bátorságra, erőre és harci kedvre – az agresszió elvének minden aspektusára – volt szükségük ahhoz, hogy a Stasi és a katonaság megkérgesedett és az erőszakra mindaddig rendkívül hajlamos rendszere ellen az utcára vonuljanak. Tiltakozásukat agresszívnak szánt jelszavak skandálásával fejezték ki. ,,Mi vagyunk a nép!” – ez ma lehet, hogy ártatlanul hangzik, mégis ez hivatott akkor saját legitimitásukat, illetve a másik oldal illegitimitását kifejezni. Ritkán sikerül a polgári engedetlenség szervezeteinek és a felkelések vezetőinek az erőszakra tett kísérlettel ilyen mély benyomást keltve ellenszegülni.

Ha az NDK utcáin erőszakhoz folyamodtak volna az emberek, az talán még mentségül is szolgált volna az NDK betonfejű vezetésének arra, hogy az ország alapítása óta az első valódi népfelkelést véres megtorlással viszonozza. Ebből a szempontból a békésnek induló demonstrációban elvegyülő zavargók a másik oldal legjobb harcosai, hiszen okot adnak a tetszőleges módon történő visszavágásra. Silvio Berlusconi, az olasz miniszterelnök és médiavállalkozó rendfenntartó csapatai a genuai csúcson abszolút következetességgel szövetkeztek titokban a legvagányabb bunyósokkal, amint azt később a televízió képkockái leleplezték. Így könnyebb volt a megszállást és a globalizációt ellenző, alapvetően békésen agitáló tüntetőket kriminalizálni. Hasonlóan működnek fű alatt a németországi demonstrációk úgynevezett autonómjai is, a mindenkori állami erőszak akaratlan segítőiként: bár állítólag ellene harcolnak, mégis mindig a kezére játszanak.

Azokban a helyzetekben, melyeket a népharag épített fel ellene, a mindenkori hatalomnak még egy esélye van: a követelőző akaratban rejlő energiát egy újabb ellenségre irányíthatja – hiszen ez a lehetőleg egyszerű és drasztikus ellenségkép általi kielégülés a hatalom számára kimondott stabilizációt jelent. Azonnal kifejlődik ugyanis a fenyegetett intézménnyel való összetartozás érzete. Az erőszak mindig egyszerű, alternatívái ezzel szemben komplexek és igényesek.

Ezt a mechanizmust még fel is lehet használni az egy intézményen belüli hatalom korlátozására. Ennek a stratégiának az egyik mestere az izraeli politikus [jelenlegi miniszterelnök – a ford.], Saron. Ő a Templomhegyen tett provokatív látogatásával váltotta ki a palesztin felkelést, az intifádát, hogy azután megmentőként emeltessék az általa rendezett szörnyűségből a hatalom pajzsára. Politikusként nem vethető a szemére, hogy végső soron mindvégig saját célja lebegett előtte – csakhogy az odáig vezető út erőszakkal volt kikövezve, és a későbbiekben is csak erőszakot szült. E könyv német szerzője számára nyilvánvalóan problematikus, sőt kínos ennek a mechanizmusnak a felismerése, hiszen Saron zsidó. Sajnos ráadásul nem is ő az egyetlen, aki ilyen módszerekkel dolgozik vagy dolgozott. Ez az adott politikus nemzetiségétől vagy hovatartozásától függetlenül meglehetősen bajos, hiszen az erőszak kiterjedését vonja maga után. Ha történelmi okokból súlyos is a példa, az egyetlen esély mégis az, ha a jövőben az erőszakot már születésekor észrevesszük, ahelyett, hogy még támogatnánk is. Csak ha sikerül az agresszió különféle síkokon űzött mesterkedéseinek és megjelenési formáinak áttekintése, akkor remélhetjük, hogy már csírájában megakadályozhatjuk, s nem maradunk örök időkre az agresszió és a projekciók ördögi körének foglyai.

1. 02 Itt mindenekelőtt Friedrich Hacker Agression. Die Brutalisierung der modernen Welt (Agresszió. A modern világ brutalizálódása), Bécs-München-Zürich, 1971 című könyvére kívánok támaszkodni.

2. 03 David N. Daniels-Marshall F. Gilula-Frank M. Ochberg (kiad.): Violence and the Struggle far Existence, Boston, 1970, 24.

3. 04 Konrad Lorenz: Das sogenannte Böse. Zur Naturgeschichte der Aggression (Az úgynevezett gonosz. Az agresszió természetének története), Bécs, 1963.

4. 05 Hacker, 161.

5. 06 Hacker, 199. skk.

6. 07 Hacker, 219.

7. 08 Hacker, 222. skk.

8. 09 Össze a szomszéd se zördül, / A rokonság / Csupa jóság, / Magyar ember fél a pörtül… (Arany János: A fülemile) (A ford.)

9. 10 Hacker, 113. sk.

10. 11 Hacker, 80.

11. 12 Hacker, 135.

12. 13 Hacker, 136.

Hogyan született az agresszió?

Az első tűz mítosza

Az agresszió magyarázatára tett különféle tudományos érvek után megértéséhez további segítséget jelent a mítoszok világa. A mitikus világképben, a lélek képi világaiban az agresszió a tűz és a fény princípiumához rendelhető. A Fényhozó – akár a germán Loki, akár a görög Prométheusz – mindig lázadó, aki a Tűz lényét testesíti meg magában. Szószegés, csalás, furfang, ravaszság és végül erőszak árán ellopják az istenektől a tüzet, akik azt a maguk számára akarták fenntartani, nem kívánván osztozkodni rajta az emberekkel. Ha alattomosnak és agresszívnak tűnik is a Fényhozók tette, azért az isteni oldal sem mondható éppen harmonikusnak. Az istenek viselkedése már csak azért is valóban roppant barátságtalan, mert mit sem veszítettek volna azzal, ha másnak is adnak a tüzükből. Ám a tűz ebben az esetben természetesen mindenekelőtt a hatalom szimbóluma. Akié a tűz, az könnyedén uralja vele a világot. A tűz kifejezést ebben az esetben minden további nélkül agresszióra cserélhetjük.

A másik oldalon a Fényhozók Gó) célja szentesíti az eszközt, és ezzel a történet a későbbi események proto- vagy archetípusává válik. ,,Rosszat” tenni a jó érdekében – így volt ezzel Goethe Mephistója is. Ördögként nem véletlenül nevezik Lucifernek is, hiszen ennek jelentése megint csak Fényhozó.

Prométheusz és Loki tehát korán az istenek intézményével szembeszegülő hősökké válnak. Lázadásuk eszköze az erőszak, az agresszió különösen megoldatlan formája. És mindketten az istenek erőszakos válaszának áldozataivá válnak. Prométheuszt a Kaukázus egyik sziklájához láncolják, s keselyűk marcangolják máját – az istenek atyjának, Zeusznak szentelt szervet. Mivel mája éjjelente újranő, Prométheusz szenvedése örök. Loki sem jár jobban, amikor – szintén egy sziklához szegezve – Fenris farkas maró nyálát, illetve egy másik változat szerint Midgard kígyó mérgét csöpögtetik a szemébe. Felesége felfogja ugyan a mérget egy edényben, hogy férje elviselhesse a kínokat, ám amikor az edényt kiüríti, Loki keserves kínokat kénytelen kiállni. A tény, hogy mindkét Fényhozót örök büntetésben részesítették, arra is utalhat, hogy követőikként nekünk, embereknek is tartós szenvedésben lesz részünk, ha agresszív tettüket követjük.

Az istenek pártja ebben a mítoszban gaztett áldozatának érezheti magát, hiszen eltulajdonították tőlük az addig kizárólagosan az ő rendelkezésükre álló tüzet. Az antik világban ráadásul nincs is elvetemültebb dolog a hübrisznél, a saját isteneink elleni lázadásnál. Ugyanakkor a görög mitológia már itt is van olyan bölcs, hogy noha egyetlen valódi bűnként elítéli a hübriszt, azt is elismeri, hogy éppen ez az emberek esélye arra, hogy elérjék az egységet, s ezáltal istenivé váljanak. A lázadó ajándékát elfogadó emberek a zsákmányt éppúgy, mint a Fényhozót, morális szempontból tudatosan a védelmükbe vették. A tűzzel az elemek egyikét, az agresszióval az elemi teremtőerők egyikét titkolták el eddig előlük. Ezek hiányában minden evilági vállalkozásuk esélytelen. Tehát mindkét oldal – egyrészt az istenek, másrészt a Fényhozó és az emberek – úgy érzi, igaza van. Ugyanez a helyzet a háborúk és minden primitív agresszív aktus esetében is.

A tűz azonban nemcsak esélyt, hanem fenyegetést is jelent az embereknek. Erre az istenek mindig utalnak is. A tűz az Égből a Földre való lehozatal során mit sem veszít veszélyességéből. Vagyis újra őrizni kell, csakhogy immár az embereknek. Ehhez olyan szervezeti formákat kell találni, mint a papság, mely a tüzet vigyázza. A tűz birtokbavétele nyomán ezek a „specialisták” túlzott fontosságra tesznek szert, afféle félistenekké növik ki magukat. Kezdetben még emlékeznek rá, hogy a tüzet a közösség számára őrzik és biztosítják. Ám idővel valószínűleg annyi hasznot húznak ebből, hogy – mint egykor az istenek – monopolizálni kívánják. A mellőzöttekben legkésőbb ekkor megfogalmazódik a kérdés: vajon legitim-e a tűz kisajátítása? És újra felbukkan egy Loki vagy Prométheusz, és fellázad, és erőszakkal ellopja a fáklyát, és a sors kereke ismét fordul egyet.

Így tesznek eleget a tűz hatalmának birtokosai az örökös ismétlés kényszerének. A tűz nemcsak az agresszió eleme, hanem hordozása is erőszak, vagyis az agresszió megoldatlan formája árán történik. Az agresszió ilyetén körforgásában az erőszak nem egyszerűen a „körforgás zavara”, ahogyan Hacker vélekedik róla, hanem szinte kényszerítő következmény. És mindaddig az is marad, míg az ember teljesen át nem látja, és tudatosan meg nem töri e körforgás mechanizmusát.

Ezzel a mítosszal párhuzamban sok, témánk körébe tartozó, a kisgyermek és az egyén világától a kollektív erőszakig terjedő lelki mechanizmus természetét is jobban megérthetjük.

A megégetett gyermek

Mivel csak az a gyermek kerüli a tüzet, aki már megégette magát, a szülőknek a nevelést illetően alapvetően két lehetőségük adódik. Szerezhetnek gyermeküknek fájdalmas tapasztalatot egy viszonylag ártalmatlan tűzzel, vagy addig beszélhetnek hosszan és meggyőzően a lelkére, míg aztán majd magától elkerüli.

,,Kés, villa, olló, gyerek kezébe nem való!” és „Szikra veti, megégeti!” – mondják az idevágó rigmusok, tálcán kínálva a gyermeknek mindent, ami agresszív. Természetesen a gyermeket kevés dolog érdekli jobban annál, mint amit tiltanak neki. Következésképpen kitör a harc a (mint egykor az istenek) minden érdekes dolgot – mindenekelőtt a tüzet – monopolizálni kívánó, hatalmas szülők és a gyermek között. Megígérik neki, hogy majd, ha elég nagy lesz, szabad lesz. Egy egészséges gyermek ezt az időpontot várva várja, és másképpen datálja, mint szülei. Fellázad, és idő előtt a tiltott tűzzel akar játszani. A szülők rendszerint elmulasztják időben átruházni a hatalmat, és máris itt a konfliktus, mely működésbe hozza az életben az agressziót. Az átmeneti konfliktusoknak ezt az agresszióval fűszerezett fajtáját Sorsfordulók című könyvemben részletesen bemutatom.

Mint Prométheusz mítosza jelezte, a problematika generációról generációra ismétlődik. Minden nemzedék hajlamos lesz arra, hogy mondjuk az erotika és a szexualitás tüzét hamarabb követelje magának, mint azt annak uralói szabaddá tennék számukra. Az ifjak végül a tilalom ellenére megszerzik, amit akarnak, s gyermekeiket ugyancsak eltiltják tőle, míg ők fellázadnak s végül győznek. Amit az utolsó generáció kiharcol magának, azt később elrejti utódai elől, amíg azok támadólag és agresszívan meg nem kaparintják – és így tovább.

Égi hatalom és pokoli tűz

Az első embereknek agresszív akcióval kellett elorozniuk az istenektől a tüzet. Valószínűleg kicsúszhatott egy villám Zeusz atyánk kezéből, melyet eredetileg egész máshová szánt. Az emberek közül valaki azonban szántszándékkal félreértette, s merészen a saját céljaira használta a tüzet. Alapvetően így keletkezhettek azok a hasonló problémák, melyeket ma már csak a mítoszokból, a gyermeki fejlődésből vagy a pszichoanalízisből ismerünk.

Az emberek eredetileg minden bizonnyal nagyon féltek a tűztől. Valószínűleg megégették már magukat egy-egy futótűz alkalmával, úgyhogy elhitték az isteneknek, hogy a tűz túlságosan is veszélyes játékszer a számukra. Ám egyszer valaki mégis megkockáztatta, s elragadta az istenektől. Ez a bátor fickó biztosan fájdalom árán tanulta meg uralni a tüzet. Végül mégis meghonosította, s lassanként rendszeresen arra használta, hogy magát, majd később étkét melegítse vele. A kezét mindaddig megégette, míg meg nem tanulta, hogy nagyon óvatosnak kell lennie ezzel az energiával. Csak ekkor látta be, mire is gondoltak az istenek, és mennyire igazuk volt. Megértette, hogy a tűz ugyan égi hatalom, ám a pokol tüzévé is válhat. Igaz, hogy mindig felfelé igyekszik, égi hazájába, csakhogy közben mindent felperzselhet maga alatt, s bármikor képes a földet izzó pokollá változtatni. Az agresszió benne rejtőző princípiumának ambivalenciájával melegíthet és égethet, táplálhat és felfalhat. Egyszerre vonzó és rémisztő; remény és fenyegetés, áldás és átok, veszély és esély.

Így vált a tűz, lényegének megfelelően, az emberek kezében állandó kihívássá. Segítségével új élettereket hódíthattak meg. Ám nemcsak a külvilág makrokozmoszába hatoltak be vele, hanem a belső mikrokozmoszba is, s felfedezték az atomok tüzét, amely azóta minden egyébnél nagyobb fenyegetést jelent rájuk nézve. Minden síkon meg kellett találniuk a tűzoltás módját, mely a tűzzel való merész és vakmerő játéknak többnyire csak a nyomában jár.

A tűz mindig is a kihívás szimbóluma maradt. Az emberek szándékosan játszottak vele, hogy bátorságukkal és rettenthetetlenségükkel kérkedjenek. Csakhogy újra és újra elbízták magukat, s a lángok martalékává váltak. Mások a tűzön is átkeltek felebarátaikért és szeretteikért, s ezzel bebizonyították, hogy saját életüknél fontosabb is létezik számukra. Ismét mások egyenesen saját magukat gyújtották fel, hogy valamely magasabb idea világító fáklyái legyenek, mint azok a buddhista szerzetesek, akik ily módon tiltakoztak Amerika vietnami politikája ellen, vagy mint a cseh Jan Palach, aki a szovjet seregek támadása elleni tiltakozás gyanánt gyújtotta fel magát.

Az emberek lassanként megtanulták megkülönböztetni egymástól a tűz és az agresszió két oldalát: a szelíd tüzet, mely a kultúra keretein belül valódi előrelépést jelentett, s mitológiailag Pallasz Athénével, az Olümposz kultúrfelelősével és Prométheusz isteni védnökével áll összefüggésben – illetve a pusztítás veszedelmes tüzét, mely Marshoz köthető. Természetesen e két oldal mindig is együtt járt, s egymással szorosan összefüggött: Athéné is folyton a harccal volt elfoglalva, még ha sokkal igényesebb síkon is, mint Mars.

A tűz kettős szerepe mindig megmutatkozik. Vissza lehet élni vele, mint a lőfegyverek tűzerejével és a kínzóeszközökkel, mint a tüzes fogó, s figyelmeztető jelként is használható, mint a vörös fényű lámpák. Ha korunk tüntetői mintegy fényláncot alkotva kicsiny, szimbolikus tüzeket gyújtanak az idegengyűlölet ellen, bátorságukat fejezik ki és jelzést adnak, s mindkettő a Mars, vagyis az agresszió princípiumát jelenti.

Őselvek – egy felsőbb rend építőkövei

Az emberek mindig megpróbálták rendszerezni az élet és a világ jelenségeit, hogy ezáltal enyhítsék félelmüket. Az elemek periódusos rendszere például nem más, mint egy jól sikerült kísérlet arra, hogy az anyagi világot annak építőelemeiből kiindulva értelmezze. Bolygónk minden anyaga e bő száz elem keverékéből áll. Elvileg semmi sincs, ami ne ezekből épülne fel. Ily módon nemcsak az anyagi világot, hanem az élet valamennyi megjelenési formáját is úgynevezett őselvekre osztották fel. Ezen az alapon olyan világkép tárul elénk, mely az agresszió jelenségét annak valamennyi fajtájával egyetemben magában foglalja – és mindenekelőtt lehetőséget teremt arra, hogy bánni tudjunk vele, s ez messze túlmutat azon, amit a tudomány mind ez idáig felkínált számunkra.

Az ókorban a legjelentősebb istenekről elnevezett hét klasszikus planéta rendszerét használták ehhez. Az újabb bolygók felfedezésével a rendszer idővel tíz planétára bővült. Ez a világnézet a spirituális filozófián kívül feledésbe merült, bár egyes részeit időről időre újból felfedezték.

Azok az őselvek, melyek az úgynevezett belső, vagyis napközeli pályán keringő bolygókhoz kapcsolódnak, az egyént, a személyes viselkedésmódokat, az egocentrikus impulzusokat szimbolizálják. Ezek közé tartozik a Mars és párja, a Vénusz, továbbá a Nap és a Hold, valamint a Merkúr és a Jupiter.

Még a Nap központi elve is csak akkor bontakozik ki igazán, ha kapcsolatba lép a külső, távoli princípiumokkal. A külső, a Szaturnuszon túl keringő bolygókhoz szimbolikusan társuló princípiumok ebben az összefüggésben a további fejlődést jelentik – főleg abban az esetben, ha a belső planéták princípiumaihoz kapcsolódnak. Ilyenkor ugyanis korrigálják a belső, inkább egocentrikus törekvéseket. Ezek közé sorolhatjuk a Szaturnuszt, az Uránuszt, a Neptunuszt és a Plútót. Bennünket e külső planéták princípiumai főleg az agressziót reprezentáló marsi princípiummal való összefüggésükben érdekelnek.

Ezeket a princípiumokat, őselveket saját testünkben is felismerhetjük. Például a szaturnuszi elvet, mely általában a határokat jelenti, illetve a lényeges dolgokra való szűkítést, testünkben a fogak tükrözik, mintegy határ-falanxot alkotva (különösen az őrlő- és a zápfogak). A Szaturnusz elve teljes felelősséget kíván.

Ahol a plútói elv feltűnik, ott többnyire a teljes átalakulás jelenti a fejlődést, melyet kérlelhetetlenül be is hajt rajtunk – s ezzel érint minden autoagresszív kórképet, különösen, ha olyan végérvényes következményekkel fenyeget, mint a halál.

A Neptunusz, minden előtérben álló dolog feloldódásának princípiuma, egyaránt megtalálható a Jakob-Creutzfeld-szindrómában és a kergemarhakórban. A neptunuszi elv minden szinten lemondást követel, mindenekelőtt az akaratról való lemondást. Gondoljunk például az anyagi nyereség iránti vágyra, mely ezeket a betegségeket életünkbe oltotta.

Az eredeti, meglepő és kiszámíthatatlan uránuszi elv függetlenséget és szabadságot kíván mindentől, amivel kapcsolatba kerül. Célja a személyes függőségek, mondjuk a szenvedélybetegségek felszámolása. A hiperaktivitással kapcsolatban a későbbiekben még szót ejtünk róla.

A Nyugat felosztási kísérleteinek zöme végső soron az ókor elemekről alkotott tanára vezethető vissza. Ha a pszichiátria típustanát vizsgáljuk, a kolerikusban a tűz, a szangvinikusban a levegő elemére bukkanunk. A melankolikus eleme a föld, a flegmatikusé pedig a víz. Freud óta a kolerikusnak hisztérikus, a szangvinikusnak skizoid, a flegmatikusnak depresszív, a melankolikusnak pedig kényszeres hajlamot tulajdonítunk. A négy elem típusát keresztény körökben a négy evangélista személyesíti meg. Ezek képezik a mai napig világértelmezésünk egyik alapját.

Fritz Riemann pszichoanalitikus, akinek már igen korán volt mersze kiállni az őselvek tana mellett, sőt egy asztrológiai könyvet megjelentetni az egyes típusokról, a négy alaptípust a világegyetem négy alaptendenciájára vezette vissza.[14] Paracelsus szellemében összekapcsolta az emberi mikrokozmoszt a teremtés makrokozmoszával. A Föld Nap körüli keringését revolúciónak[15] nevezte, s egy előre megadott pályához való alkalmazkodást látott benne, melyet függőség követ. Ugyanezt a tendenciát fedezte fel a depresszív alkalmazkodásban is, melyet minden eredeti, örökösen az ősök útját követő társadalomban megtalálunk. A Föld saját tengelye körüli forgása ezzel szemben egyéni dinamikáról tanúskodik: a skizoid saját-tengelyem-körüli-forgásnak, illetve napjaink „egyéni út”- tendenciájának felel meg. Pozitív értelemben a jungi individualizációs folyamatot, negatív értelemben pedig a modern egocentrikusságot jelenti. A Földre ható centrifugális erő a kolerikus tűz-típusnak felel meg, mely kifelé fordul, s az a veszély fenyegeti, hogy elveszíti saját középpontját. Az ezzel szemben ható gravitáció a kényszeres föld-típust tükrözi, melyet a megmerevedés fenyeget.

Az ókorban a négy alapelvet további részekre osztották. A tűz példájánál maradva megkülönböztették a kezdetek kardinális, a hadi isten Marsban (Arész) megjelenő tüzét a csúcspont fix, a Nappal analóg tüzétől, illetve Jupiter (Zeusz) kiteljesedett, labilis tüzétől.

Az istenek neveinek nyomán a négy alapelv tovább differenciálódott, így végül tíz őselv keletkezett, melyek máig is a spirituális tanok alapját képezik, s főleg az asztrológiában ismertek. Az ókorban mindenesetre az őselvek tanát értették rajtuk, nem a képes magazinok „asztrológiaként” dicsőített jósolgatásait.

Persze az őselvek mindennapi életünkben való felfedezése számunkra sem olyan idegen gondolat, mint azt az első pillanatban gondolnánk. A pszichoanalízis által .újra felfedezett, korábban a Vénuszhoz rendelt orális elv érthetővé teszi ezt a dohányzás témája kapcsán. Sok dohányos küzd orális vagy éppen vénuszi problémával. Hiányzik nekik az élet élvezete, és dohányzás közben lehet valami az ajkaik között, mely bizonyos kielégülést nyújt. Amikor – mondjuk, egészségügyi okokból – abbahagyják a dohányzást, hajlamosak arra, hogy többet egyenek vagy nassoljanak, így aztán gyakran meghíznak. Ez az összefüggés inkább analogikus, mint logikus. Egyszerűen kénytelenek tudattalanul tovább munkálkodni orális vagy vénuszi problémájukon, s ezt evéssel vagy nyalakodással is tehetik. Az őselv szempontjából ezzel az erővel szophatnák az ujjukat vagy csókolózhatnának is.

Vannak persze olyan dohányosok is, akiknek agressziós problémájukhoz kell a dohány, hogy füstölögve kiereszthessék a gőzt. Ha leszoknak a dohányzásról, fennáll a veszélye annak, hogy más szelepet keresnek, s azontúl esetleg ordítozni vagy verekedni fognak – de átvitt értelemben mindenképpen offenzívebbek és talpraesettebbek lesznek, s ezzel eleget tesznek a Mars agressziós elvének. Ez, legalábbis számukra, mindenképpen egészségesebb megoldás lenne (lásd e témában A dohányfüst pszichológiája című könyvet).

Ez a banális példa megmutatja, hogy hol is van az agresszió elvével való