A magyar fordítás az eredeti mű szövegének és hat szövegmagyarázatának
alábbi kiadása alapján készült:

V. N. Mandlik: Mānava-Dharma Śāstra. Institutes of Manu.
With the Commentaries of Medhātithi, Sarvajñanārāyaṇa,
Kullūka, Rāghavānanda, Nandana, and Rāmachandra
Ganpat Krishnaji’s Press, Bombay, 1886

A könyv a Pallas Athéné Innovációs és Geopolitikai Alapítvány
támogatásával valósult meg 2019-ben, az Édesvíz Kiadó által.

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította szanszkrit nyelvről

Németh Orsolya

A fordítást az eredetivel egybevetette

Tóth Gábor

Hungarian translation © Németh Orsolya, 2019

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789635070497

ॐ अज्ञानतिमिरान्धस्यज्ञानाञ्जनशलाकया
चक्षुरुन्मीलितं येनतस्मै श्रीगुरवे नमः

Őszentsége Bhaktividya Purna Swaminak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Végtelen hálával tartozunk Őszentsége Bhaktividya Purna Swaminak, amiért feltárta előttünk a Mánava-dharmasásztra valódi üzenetét és az örök törvényekben rejlő időtlen igazságokat, Körtvélyesi Tibornak, amiért páratlan szakértelemmel elindított minket e csodálatos nyelv egyszerre küzdelmes és örömteli útján, valamint Gopiparanadhana Prabhunak, aki bevezetett minket a szanszkrit nyelv rejtelmeibe, s megmutatta nekünk, hogy az Önmagától Létezőből kiáradó nyelv csak akkor válik az igazságot feltáró kulccsá az ember kezében, ha alázattal és tisztelettel közelít hozzá.

BEVEZETÉS

A Mánava-dharmasásztra, azaz Manu törvénykönyve{1} – vagy ahogy a művet közelebbről ismerők bizalmasan emlegetik: „a Manu” – évezredeken át meghatározó jelentőségű szöveg volt az indiai társadalomban. Mi sem árulkodik erről jobban, mint a szubkontinens különböző pontjain fellelt, ma már jobbára egyetemek, kutatóintézetek könyvtáraiban őrzött számos kézirat. A Manu ugyanúgy pánindiai szöveg tehát, mint a Bhagavad-gítá, a Mahábhárata vagy a Rámájana. Műfaját tekintve törvénygyűjtemény, és mint ilyen, átfogó szabályok hálózatrendszerére fűzi fel a védikus – azaz a Véda ismeretén és mindennapi életben való alkalmazásán alapuló – társadalom, a varnásrama négy rendbe (varna) és négy életszakaszba (ásrama) szerveződő tagjainak életét. De tévednénk, ha azt gondolnánk, hogy pusztán törvények és a megszegésük esetén kirovandó büntetések tematikus rendbe foglalt tárával van dolgunk. A törvények és a törvényszegőknek járó büntetések elsorolása túlmutat a mindennapi élet ügyes-bajos dolgain, és távolabbi horizontok felé tekint: az evilági lét mellett ott a túlvilág, a jelenlegi élet után jön a következő. A versekben minduntalan visszatérő formula az „itt és a túlvilágon is” (prétja csa iha csa), az „ebben az életben és a következőben” (iha paralóké csa) és hasonlók. A tetteknek – a bűntetteknek csakúgy, mint a jámbor, vallásos cselekedeteknek – messze ható következményei vannak. Amellett, hogy már ebben az életben is kijár értük a megfelelő büntetés vagy jutalom (mert Manu célja nemcsak az elrettentés, de a jóra buzdítás is), a tetteket végző egyén halál utáni rendeltetési helyét (menny, pokol vagy a „legmagasztosabb végcél”), illetve a földi létkörforgásba (szamszára) visszakerülve, következő megszületését is meghatározzák.

A mű középpontjában tehát a cselekedetek és a cselekedeteket végzők állnak, de egy olyan totalitásra törekvő kontextusba ágyazva, amely az eredettől, a „honnan”-tól – azaz az első fejezet teremtésleírásától – a végcélig, a „hová”-ig – az utolsó fejezet titkos tanításáig, a végső boldogság, a legmagasztosabb cél eléréséig – mindent felölel. A modern törvénykönyvek szűken vett témái – a jogsérelmek, vétségek, büntetések stb. kifejtése – ily módon csupán a nyolcadik és kilencedik fejezetben kerülnek elő, míg a mű nagy része a dharma szó másik fő jelentéstartalma alá – „elidegeníthetetlen kötelességek” – sorolható témákat tárgyalja. Itt nem elsősorban jogi értelemben vett kötelességekre kell gondolnunk, hanem arra, hogy az ember adott társadalmi és egyéni helyzete, valamint a magasabb rendű célok szempontjából melyek azok a szabályok, kötelességek és tevékenységek, melyeknek a betartása, teljesítése, illetve végzése a legüdvösebb. Ilyen értelemben a nyugati fordítások, köztük a miénk címválasztása is óhatatlanul leszűkíti az eredeti szanszkrit sokrétű jelentéstartalmát. A Mánava-dharmasásztra nem egyszerűen Manu törvénytára, hanem ennél sokkal több: az emberek három nagy evilági célja (trivarga vagy trigana) közül{2} a legmagasztosabbal, a dharmával – a jó, az erény, a törvény, a vallás útjának követésével és az ehhez kapcsolódó kötelességek megvalósításával – foglalkozó tudomány (sásztra). S bár Manu törvénykönyve elsősorban dharmasásztra, tehát a dharma tudománya, a törvény szerinti élet tárgyalása kapcsán a helyes viselkedésről is sok szót ejt, azaz ebben az értelemben nítisásztra – „illemkódex”– is. A király kötelességeit számba vevő három fejezetben pedig természetesen az országlás és a diplomácia alapelveiről olvashatunk, sőt a harcászat fortélyairól is, miközben joggal érezzük azt, hogy a najasásztra (a politikai bölcsesség) és az arthasásztra (a kormányzás gyakorlata) valóságos kézikönyvét tartjuk a kezünkben. Az óind szövegek egészére oly jellemző áthallások vagy átvételek miatt nem meglepő, hogy például Kanénak a dharma-tudomány történetével foglalkozó monumentális munkájában a Manuval több szakasznyi átfedést mutató nagyeposz, a Mahábhárata is szerepel a dharmasásztrák között.{3}

A 2685{4} slóka-formába{5} szedett versből álló mű ma tizenkét fejezetre (adhjája) oszlik, ez a részekre tagolás azonban nagy valószínűséggel csak későbbi fejlemény,{6} és mi tagadás, a sokszor több fejezeten átívelő, illetve a látszólag más tematikájú részekbe ágyazott témakörök láttán meglehetősen mesterkéltnek tűnik. Mindenesetre a ránk maradt szövegmagyarázatokból már így ismerjük a Manut, és a versek számozása is e fejezetek szerint alakul. Az eredet – a világ eredetét tárgyaló első fejezet, illetve a dharma eredetével foglalkozó, a második fejezetet megnyitó néhány vers –, és a cél – a tettek fajtáit és gyümölcseit, illetve a legfőbb jó (naihsréjah) elérését célzó cselekedeteket taglaló utolsó fejezet – között a mű a négy varnára: a bráhmanák (papi értelmiség), a ksatriják (uralkodók, vezetők), a vaisják (kereskedők, földművesek) és a súdrák (szolgák, kétkezi munkások) társadalmi rendjére fókuszál. A 2–6. fejezetet a bráhmana életét szabályozó törvények alkotják, a 7–9. fejezet pedig a par excellence ksatrija, az uralkodó teendőivel foglalkozik. A maradék két rendre mindössze tíz vers jut a kilencedik fejezet végén: a vaisjára nyolc, a súdrára csupán kettő. Mi ez az elképesztő aránytalanság? – kérdezhetnénk. Az ok egyszerű: a mű a takarékosság elvét követve minden témát a legtipikusabb képviselő példáján keresztül mutat be. A bráhmanát tartja a hagyomány a védikus avatás – mintegy „második születés” – révén megtisztult kétszerszületettek, vagyis az első három rend tagjai közül a legkiválóbbnak (dvidzsóttama). A védikus tanuló (a brahmacsárin), a végzett tanuló (a sznátaka) és a családos (grihasztha) kötelességeit, napi rutinját és tevékenységeit, csakúgy, mint a rajta elvégzett tisztító-megszentelő ceremóniákat (a szamszkárákat) és az ezekhez kapcsolódó előírásokat és tiltásokat az ő példáján keresztül mutatja be a mű – hiszen ezek nagy része a kétszerszületettek mindhárom rendjére érvényes. A negyedik rend élete, az egyszerszületett súdráké, Manu szemében egyszerű: mivel sem a Véda tanulmányozására, sem a megszentelő rítusokra nem jogosultak, őket az ezekre vonatkozó aprólékos szabályrendszer nem érinti. Legfőbb kötelességük a másik három rend, különösen a bráhmanák szolgálata – a tökéletesség útja számukra ebben áll.{7} A négy életszakasz (ásrama) kötelességeit szintén a bráhmanán keresztül ismerjük meg, mert a legnagyobb valószínűséggel ő fogja végigjárni mindegyiket, élete második felében belőle válik majd az erdőbe visszavonult remete (vánaprasztha) és vándoraszkéta (szannjászin), s mint ilyen, egyetlen céljává a legfőbb jó, a lelki tökéletesség elérése válik.

A bráhmanák után, mint említettük, Manu a 7–9. fejezetben a rádzsa-dharmát, az uralkodó kötelességeit veszi sorra. A hetedik fejezetben Manu valóságos Machiavelliként okítja a királyt a birodalom gyarapítását célzó hódítás és a megszilárdítását szolgáló szövetségkötés fortélyaira, hogy aztán a nyolcadikban és a kilencedikben az igazságszolgáltatás útvesztőiben kalauzolja őt és az olvasót. Elsőre meglepő, hogy a király általános uralkodói teendői és napi rutinja közé ékelve mit keres egy egész polgári- és büntetőtörvénykönyv. Ne feledkezzünk meg azonban arról, hogy uralkodóként ő a danda, a büntetés letéteményese, a legfőbb evilági ítélő és fenyítő, s ebbéli mivoltában az igazságtétel az ő feladata, továbbá a törvényeket is neki kell a legjobban ismernie. Logikus tehát, hogy ezeket itt tárgyalja a mű.

A tizedik fejezet szükséghelyzetre vonatkozó rendkívüli szabályai és a gaztettek, bűnök, hibák jóvátételével foglalkozó tizenegyedik fejezet után Manu a tettek fajtáit és gyümölcseit rendszerezi, hogy aztán a már említett titkos tanítást, a legfőbb boldogság elérésének mikéntjét felvillantva zárja intelmeit.

A hagyomány szerint a teremtés kezdetén Manu, az emberiség atyja által megalkotott, majd a bölcs Bhrigu által a bölcsek gyülekezete előtt elmondott{8} művet a szanszkrit filológia belső (a szövegben található) bizonyítékok alapján legkorábban a Kr. e. 2. évszázadra, legkésőbb pedig a Kr. u. 2. század közepére teszi.{9} A Manu jelentőségét mutatja, hogy a többi korai dharmasásztra – köztük Jádzsnyavalkja (Kr. u. 3–5. század között), illetve Nárada szintén elterjedt dharmasásztrája (Kr. u.  1–4. század) is legfőbb tekintélyként hivatkozik rá. A középkortól kezdődően több Manuhoz írott szövegmagyarázat maradt fenn,{10} mint bármely másik dharmasásztra esetében. Manu-kéziratok pedig kilenc különböző írással, India egész területéről maradtak fenn.{11}

Ez az első szanszkrit nyelvű szöveg, amit teljes terjedelmében lefordítottak: William Jones 1794-ben, egy évvel megelőzve Charles Wilkins Bhagavad-gítá-fordítását, adja közre a Manut (Wilkins előszavának tanúsága szerint az első szanszkrit filológusok nem egyedül vágtak neki e fontos szövegeknek: panditok segítségével, igazi csapatmunkában oldották meg a feladatot). Jones fordítását az a brit gyarmatosítók által megfogalmazott igény hívta életre, hogy a koronagyarmatnak legyen hivatalos, írásban lefektetett törvénykönyve, amely „bennszülött” forrásokon alapul. Ehhez szolgált forrásként – a legismertebb törvényi szöveg lévén – a Mánava-dharmasásztra. Jones a Kullúka kommentárjával ellátott, ún. kalkuttai kéziratból dolgozott. Ennek legfőbb oka nyilvánvalóan a földrajzi egybeesés: a Brit Kelet-Indiai Társaság székhelye a Brit Birodalom „koronaékkövének” is nevezett Kalkuttában volt. Jones ezzel hagyományt teremtett; az őt követő fordítók (Burnell, Bühler) is e Kullúka-féle kalkuttai kézirat alapján dolgoztak.{12}

Jones 1794-es, sok ponton még bizonytalan vagy egyértelmű félreértésen alapuló fordítását újabbak követték. A 19. század végén a jogász Arthur Coke Burnell vág neki a szövegnek; fordítását, időközben bekövetkezett halála miatt, Edward Hopkins fejezi be 1885-ben. Egy évre rá megjelenik Max Müller nagybecsű, The Sacred Books of the East c. sorozatának 25. köteteként a német anyanyelvű Georg Bühler angol fordítása. Mindkettőre igaz, hogy bár tekintélyes jegyzetapparátussal, a kommentárok ütköztetésével próbálják érthetővé tenni a ma emberétől valóban távoli szöveget, nyelvezetük a szanszkrit szintaxist igyekszik követni, ezért a mindennapi olvasó számára már-már élvezhetetlenek. Utóbbi nagyobb hatást gyakorol, de nem véletlen, hogy Wendy Doniger és Brian K. Smith 1991-es angol fordításának bevezetőjében az egyik fejezet címe így hangzik: „Why Is Bühler Not Good Enough?” (Miért nem elég jó Bühler?).{13} A 20. század elején, 1915-ben napvilágot lát az első magyar nyelvű Manu-kiadás is, Büchler Pál fordításában és Dr. Bochkor Mihály szerkesztésében. Igaz, ez még a verseket nagyrészt csak kivonatos formában közli, s csupán a 8–9. fejezetet (a voltaképpeni törvénykönyvi részt) adja meg teljes terjedelmében, versenként.

1991-ben Wendy Doniger ad közre – Brian K. Smith közreműködésével – egy új angol fordítást. Ez a kiadás abban újszerű és egyedülálló, hogy egy féltucatnyi kifejezés kivételével mindent átültet angolra, még ha olykor bevallottan spekulálnia is kell ehhez. 2005-ben, majd két évtizedes kutatás után lát napvilágot Patrick Olivelle kritikai kiadása, amelyet alapos filológiai kutatás – 53 kézirat és 12 szerzőtől származó Manu-idézet módszeres egybevetése, valamint 38 további kézirat vizsgálata és a kilenc kommentár rendkívül körültekintő áttanulmányozása – előzött meg. Olivelle, a redundáns (új adatokkal nem kecsegtető) kéziratokat kiszelektálva, végül 54 bevonásával állította össze a kritikai kiadást.

„A MDh [Mánava-dharmasásztra] összes kézirata és a róla írott szövegmagyarázatok alapvetően mind ugyanazt a szöveget tartalmazzák” – írja Olivelle (374). A mi fordításunk alapja Manu szövegének és hat szövegmagyarázatának szanszkrit kiadása volt,{14} néhány versnél azonban Olivelle kritikai kiadásának változatát követtük.{15} Használtuk a SARIT (Search and Retreival of Indic Texts) online kiadását is,{16} valamint négy angol fordítás – Burnell, Bühler, Doniger, Olivelle – jegyzetapparátusára és megoldásaira is támaszkodtunk. A szanszkrit szavakat a fonetikus magyaros átírás szerint írtuk át.

* * *

Egy könyv, különösképpen egy törvénykönyv elolvasása előtt joggal tesszük fel magunkban a kérdést: ki a szerzője a műnek? Tudni szeretnénk továbbá azt is, hogy kinek szólnak a benne foglaltak, s mi a relevanciájuk a ma embere számára.

Az első kérdésre könnyűnek tűnik a válasz. Már a könyv címéből is kiderül, hogy a Mánava-dharmasásztrának, azaz Manu törvénykönyvének a megalkotója Manu. Természetesen a kérdés inkább arra irányul, hogy ki is ez a Manu, hiszen egy mai átlagolvasó számára valószínűleg nem sokat mond a név.

Manu személyét illetően az indiai hagyomány, a különböző filozófiai és teológiai iskolák, illetve – kissé leegyszerűsítően – a nyugati indológia között teljes a konszenzus: Manu az emberiség atyja, a föld uralkodója. Mondanunk sem kell, hogy e hangzatosnak tűnő meghatározás mást jelent a hagyomány, s megint mást a tudomány számára. Egy fordítónak természetesen nem tiszte, hogy állást foglaljon ebben a kérdésben. A fordítás azonban eredendően interpretáció is, s ez a szanszkrit esetében, a nyelv sajátosságaiból adódóan, különösen is érvényes. Sőt, éppen ez az egyik legcsodálatosabb erénye és jellegzetessége: egyszerre horizontális és vertikális. Az ember előtt, eszmélkedése során, ugyanannak a szövegnek egyre mélyebb és szerteágazóbb jelentésrétegei tárulnak fel. Ez alól a Mánava-dharmasásztra sem kivétel. Természetesen a szavak és mondatok legnagyobb része nem ilyen. Nem kell az olvasónak attól félnie, hogy minden sarkon váratlan és előre nem sejtett rejtett jelentések leselkednek rá. A szimha mindig oroszlánt jelent, a gó mindig tehenet, a mátá mindig anyát. A brahman azonban hol Brahmá, hol Brahman, hol Véda, hol pedig a bráhmanák rendje. Vagy egy másik példa: az átman! Vajon az önvalóra utal, az egyénre, a testre, netalán a legfelsőbb lélekre? A kontextusból természetesen az esetek többségében egyértelmű, hogy e többértelmű kifejezések mit jelentenek. Néhol azonban éppen ama sokat vitatott – így is, úgy is értelmezhető – kardinális verseknek a sarkpontjai, melyek körül a különböző iskolák és filozófiai irányzatok összecsaptak az évszázadok során. De szerencsére a Mánava-dharmasásztra szövegében elvétve található ilyen vers. Ahol pedig igen, ott a különböző interpretációk mérlegelése után mindig azt a megoldást választottuk, amit – az adott vers és a szöveg egészének kulturális és történelmi háttere függvényében – a leginkább odaillőnek ítéltünk.

E kiadvány rendeltetésével összhangban nekünk, a mű fordítóinak nem szerepelt a célkitűzéseink között, hogy átfogó filológiai elemzésbe bocsátkozzunk akár a fordítás során, akár itt, a bevezetésben. Munkánk során minden lehetséges eszközzel arra törekedtünk, hogy a mű kultúrtörténeti hátterének és a szanszkrit nyelv sajátosságainak ismeretében egy jól érthető, a kritikai kiadások bonyolult jegyzet- és magyarázatapparátusától mentes műfordítást adjunk az olvasó kezébe. Egy olyan műről van szó ugyanis, amely valóban lebilincselő olvasmánnyá válhat a szöveg sodrásába és szépségébe belefeledkező olvasó kezében. Helyenként kemény és rémisztő, szinte horrorisztikus mű ez, másutt lágy és megrendítő metaforáival bűvöl el. Valóban letehetetlen olvasmány, s a fordítással éppen azt szerettük volna elérni, hogy az olvasónak is ebben az élményben legyen része.

A manu szó mindenesetre – amiként a „király”, az „isten”, a „teremtő” is – egy posztot jelöl, amit – földi léptékkel nézve felfoghatatlan időintervallumok mentén – mindig valaki más tölt be. Az írott szanszkrit nyelvben, a dévanágaríban nincsenek kisbetűk és nagybetűk. A manu köznévi értelemben ugyanúgy manu, amiként a király is király. De ahogyan a királyok között is van Mátyás király és István király, a manuk között is számtalan manu nevét megtaláljuk a sásztrában: Szvájambhuva, Csáksusa, Vaivaszvata stb. De mi – más fordítókhoz hasonlóan – nemes egyszerűséggel mégis csak így emlegetjük, tulajdonnévként használva a szót: Manu. Egy röpke emberöltő viszonylatában ez nagyon is érthető: Brahmá földi számítás szerint négymilliárd-háromszázmillió évig tartó egyetlen napja alatt tizennégy Manu váltja egymást, s e szédítően nagy évszámnak még az egy tizennegyede is szédítően sok a számunkra! Ilyen hosszú egy Manu élettartama és uralkodásának ideje, melynek végén hatalmas özönvíz árasztja el a földet. A föld uralkodója lévén Manu feladatai közé tartozik egy, a bolygó egészére vonatkozó törvénykönyv megalkotása, s a „mi Manunk” a gyakran Manu-szamhitáként vagy Manu-szmritiként is emlegetett Mánava-dharmasásztra szerzője.

Térjünk át most arra a kérdésre, hogy kinek szól ez mű, vagy hogy egyáltalán miért volt szükség e törvények megalkotására. Az utóbbi kérdésre szintén egyszerű a válasz. Amiként egy ország, maga a Föld is egy birodalom, amelynek törvényekre van szüksége, máskülönben – magából a műből idézve – „az erősek megsütnék a gyengéket, mint a nyársra húzott halat, varjak dézsmálnák meg, kutyák nyalnák fel az áldozati ételt, senkinek nem lenne tulajdonjoga, s akiknek lent a helyük, fentre kerülnének” (7.21). Más szóval káosz és fejetlenség ütné fel a fejét. Manu törvényei egyrészt univerzálisak, népek és nemzetek fölöttiek, másrészt az életnek olyan területeire is kiterjednek, melyeknek az idők során elhomályosult az emberi életet, a lélek útját egyébként rendkívüli mértékben befolyásoló jelentősége. A lélek útját? Igen, itt érkeztünk el a mű értelmezése és kontextusa szempontjából megkerülhetetlen „eszme” – azaz a belső hagyományban evidenciának, örök igazságnak számító fogalom –, a lélekvándorlás kérdésköréhez. Lélek, lélekvándorlás, létforgatag, karma. És még sorolhatnánk mindazokat a fogalmakat, melyek ilyen-olyan úton-módon hozzánk is eljutnak, ha mégoly eltorzult és hatásvadász formában is olykor.

A védikus világképben tehát az emberi élet nem egy egyszeri felvillanás, hanem a lélek vándorútjának kitüntetett állomása. Számos törvény éppen ezért nem csupán az ember életútját tartja szem előtt, hanem a lélek „történetét” is, melynek során minden, a törvénnyel, a dharmával ellenkező tett – az adharma – akadályt képez a végső üdvözüléshez vezető, olykor sok életen átívelő úton. E nélkül a háttérismeret nélkül például igencsak rémisztően hathat az igazságszolgáltatásról szóló kilencedik fejezet következő intézkedése: „A zsebtolvajnak [a király] vágassa le két ujját, ha először lopott; ha másodszor, kezét-lábát; ha harmadszor, végeztesse ki” (9.277). Valóban eltúlzottnak tűnik e büntetés egy ilyen, látszólag jelentéktelen bűntettért. Számos hasonló példa található még a műben, tudnunk kell azonban, hogy a védikus civilizáció nemcsak az életet szabályozza törvényeivel: a halálra is felkészít. Pontosabban: a halál utáni életre. A Mánava-dharmasásztra számtalan verset szentel annak, hogy milyen szenvedés vár az emberre halála után, ha a bűnhődés és a jóvátétel elmarad a jelenlegiben. Álljon itt érdekességként egy vers a tizenkettedik fejezetből: „Ha valaki gabonát lop, patkány lesz, ha sárgarezet, hattyú, ha vizet, szárcsa, ha mézet, szúnyog, ha tejet, varjú, ha édes nedűt, kutya, ha tisztított vajat, mongúz” (12.62).

A mindennapok gyarlóságai, bűntettei és az értük járó büntetések mellett az életnek azokat az aspektusait is bemutatja a mű, amelyek az evilági létből való távozásra, a megszabadulásra készítik föl az embert. Megrendítően szépek például az erdei aszkéta életmódját és a halálra való felkészülését bemutató versek a hatodik fejezetben. „Mikor már nem száll fel füst, s a mozsártörő mozdulatlanul pihen, mikor eloltották a parazsat, az emberek befejezték az étkezést, s az edényeket is elrakták – akkor induljon koldulni az aszkéta” (6.56). Mennyivel kifinomultabb – többek között az alamizsnaszerzés mikéntjére, az egyszerű mindennapi életvitelre vonatkozó – szabályok ezek, mint az olyanok, hogy az ember ne lopjon, vagy ne háljon más feleségével. Mégis szükség van minden egyes „szabálykészletre”, s Manu törvénykönyve ebben a tekintetben is univerzális: horizontálisan átíveli az emberi társadalom egészét, vertikálisan pedig felépíti a lélek megszabaduláshoz vezető útját. „Amikor a folyóparton kidől egy fa, a madár elröppen a fáról; ha az ember hasonló módon hagyja el a testét, megmenekül az alligátor fájdalmas szorításából” – olvashatjuk a remete meditációját bemutató részben (6.78).

A lélekvándorlás mellett egy másik, a lélek mibenlétéhez és sorsához azonban szorosan kötődő eszmerendszer a családi hagyományok tisztelete. Manu törvénykönyve kitüntetett figyelmet szentel az ősök részére bemutatott szertartásoknak és áldozatoknak. Miért lenne szüksége egy ősnek a mi felajánlásainkra, ha már halott? Éppen azért, mert nem az. Mert valahol, akár egy másik létsíkon, továbbra is létezik. S bár egy új életben, egy új testben folytatja létezését, a sorsát nagymértékben befolyásolja az, hogy mit tesznek a leszármazottai az érdekében. A világ működését irányító láthatatlan erőkkel, a valóság mögöttes szövetével nem foglalkozik explicit módon a mű, azzal azonban igen – akár a legkifinomultabb technikai részletek taglalásával –, hogy mi a teendője egy utódnak, hogy ősei sora a lehető legjobban alakuljon. Áldozatokat kell bemutatnia, szertartásos felajánlásokkal kell biztosítania a fiú utódnak ősei jólétét. Manu arra is kitér, hogy hány generációig visszamenőleg: „Három (ősnek) ajánlanak vizet, háromnak adnak rizsgolyót (az apának, a nagyapának és a dédapának), a negyedik (a fiú) ajánlja fel az áldozatokat; ötödiknek nincs helye” (9.186). Később tehát, amikor már az unoka a felajánló, az apja lesz az első a sorban, ám az apa dédapja már „kiesik” az áldozat kronológiai hatóköréből. Így gördül tovább, nemzedékről nemzedékre, az áldozat generációs hatóköre és szerepe.

Ahogyan már említettük, a fordítást könnyen követhető olvasmánynak szántuk, melyet nem szakítanak meg lábjegyzetek, a mögöttes jelentéseket és tudnivalókat taglaló kitérők. Ez annyiban nehezítette meg a dolgunkat, hogy mivel alkalmasint hiányoznak a versekből azok a háttérinformációk, melyek a mű eredeti hallgatósága számára egyértelműek voltak, olykor elliptikusnak, hiányosnak tűnhet egy-egy vers és gondolat. Annak érdekében, hogy tartsuk magunkat az eredeti elképzelésünkhöz (az olvasmányos formához), a fordítás során – lábjegyzetek helyett – zárójelbe tett információkkal igyekeztük megkönnyíteni az olvasó dolgát. (Ezzel szemben Manu közbevetései, illetve a szöveg nyelvi sajátosságaiból adódó közbevetések gondolatjelek között állnak.) Ahogyan a fent idézett, az ősöknek szóló áldozattal kapcsolatos versben is látható, az apa, a nagyapa és a dédapa nem része a szanszkrit szövegnek, de a kulturális háttér ismeretében, illetve a műhöz fűzött szövegmagyarázatok fényében a felsorolás benne foglaltatik a mondatban. Egy másik lényeges fordítástechnikai megoldásról is szót kell itt ejtenünk. A legjobb talán egy konkrét példával érzékeltetnünk ezt. A negyedik fejezet százötvenkettedik versében a következő sorrendben szerepelnek a szanszkrit eredetiben a reggeli tisztálkodás elemei: ürítés, a test feldíszítése, fürdés, fogmosás, a szem kihúzása fekete festékkel (maitram praszádhanam sznánam dantadhávanam anydzsanam). Értelemszerűen a versmérték kedvéért állnak a teendők ebben a „logikátlan” sorrendben, s minden ilyen esetben mi a logikus sorrendet, és nem az eredetit követtük a fordítás során.

Manu törvénykönyve nem csupán egy kultúrtörténeti kuriózum, nem egy olyan mű, mely Indián kívül csak néhány „fanatikus” indológus érdeklődésére tarthat számot. Az aprólékos és az avatatlan szem számára talán szőrszálhasogatónak tűnő szabályok egy kifinomult óramű fogaskerekei módjára illeszkednek egymásba, s egy olyan következetes és logikus rendszert alkotnak, amit akár jogi egyetemeken is tanítani lehetne a jogtörténet keretében. Ha már szóba került a szőrszálhasogatás, egy nagy ugrással Semmelweis Ignácot is megemlíthetjük itt. Rá, az anyák megmentőjére kellett várni évszázadokon keresztül, hogy ma már evidensnek számítsanak az olyan higiéniai megfontolások, hogy például a test különféle nedvei és végtermékei tisztátalanok. Ennek tudatában inkább lenyűgöző, mintsem elrettentő az, hogy ez az ősi törvénykönyv mindezt csaknem kétezer éve már átfogóan tárgyalja. Olyan szabályok sokasága tárul tehát elénk a mű lapjain, melyek valójában a világ használati útmutatójaként is funkcionálnak. Nemcsak a törvénytisztelő és bűntelen élet szabályai ezek, hanem a testi-lelki jólétet és boldogságot segítő tanácsok, útmutatások is.

Az aprólékos részletek mögött ráadásul egy rendkívül kifinomult, mindent rendszerbe foglaló gondolkodás húzódik meg. A szabályok sűrűjében, a példák rendkívül változatos sokaságában semmi sem légből kapott vagy véletlenszerű. A védikus elme mindent „rendszerez”: rendet vág a világ káoszában, beosztja, taxonomizálja azt. Egyfajta mindenre kiterjedő útmutatót ad arra vonatkozóan, hogy mi hol helyezkedik el az „alantas” és a „magasztos” közötti végtelen skálán. Nem hagy ki semmit a valóság szövetéből, nem siklik el egyetlen részlet fölött sem. Ugyanakkor mégis lényegre törő. Ugyanez érvényes Manu törvénykönyvére is. Mindenkor egy örök, a teremtett világba épített hierarchia mentén halad, példái azonban mégis életszerűek, kézzelfoghatóak. Kiindulópontja és szabályrendszerének „célközönsége” az ideális védikus társadalom, a négy rendet és életszakaszt magában foglaló varnásrama. Szabályrendszerének megalkotásakor a négy renden kívüli társadalmi rétegekkel nem is foglalkozik Manu, nem fogalmaz meg rájuk vonatkozó szabályokat, s a büntetéseknél sem kerül elő a nevük. Említeni megemlíti őket, de csupán mint elkerülendő példákat (akikkel nem szabad együtt enni, ülni, hálni, érintkezni stb.). Miért tekinthető hát mégis univerzálisnak és időtlennek ez a törvénykönyv? Vajon számunkra, a huszonegyedik század embere számára is relevánsak a benne foglalt szabályok és törvények?

A védikus társadalom, a varnásrama nem csupán egy absztrakt, idealizált társadalmi archetípus, nem csak egy hajdanvolt, a múlt ködébe vesző társadalmi struktúra. Ha csak nyomokban és elmosódottan is, de minden eleme fölfedezhető a múlt és a jelen társadalmi szerkezetében egyaránt. Az ásramák, az emberi életszakaszok közül az első kettő mindenképp: a tanulóévek és a családos élet. A varnásrama társadalmának két fontos befejező életszakaszát, a visszavonulás remeteéveit és a világról való teljes – a lelki felemelkedés érdekekében tett – lemondást mára az öregség és magárahagyatottság évei váltották fel. A varnák azonban jóval inkább tetten érhetőek az emberek viselkedésében, természetében és munkájában. Könnyű belátni, hogy ma is vannak értelmiségi munkával foglalkozó emberek (tanárok, papok, írók, gondolkodók), hogy vannak olyanok, akik vezetői szerepet töltenek be (politikusok, katonák, igazgatók, sőt, még királyok és királynők is), hogy vannak, akik az üzleti élethez és a mezőgazdasághoz értenek (kereskedők, gazdálkodók, üzletemberek), s hogy vannak olyanok is, akik kétkezi munkából és mások szolgálatából élnek (kőművesek, útburkolók, takarítók). Az, hogy miként, milyen permutációk sorozata révén alakult napjaink társadalma olyanná, amilyen, nem tudhatjuk pontosan, azt azonban Manu törvénykönyvének lapjairól is megtudhatjuk, hogy a társadalmi rendek keveredése szinte végtelen. Lenyűgöző az a szinte matematikai bravúr, ahogy a kasztok keveredését a tizedik fejezet taglalja!

A „kaszt” szót, mely az eredeti jelentéséhez képest meglehetősen eltorzult az indiai társadalom évszázadai alatt, pejoratív hangzása ellenére nem kerülhettük meg. Amikor a szanszkrit szövegben a varna szó szerepel, a fordításban szinte mindig a „rend” szót használtuk, amikor azonban például a rendek keveredéséből létrejövő dzsátikról van szó a versekben, általában az angolszász kiadásokban is szereplő „kaszt” szóval éltünk.

Miközben valóban az ideális társadalom, a varnásrama törvénykönyve ez a mű, egy újabb csodálatos aspektusa is elénk tárul a tanulmányozása közben: szabályai minden időre, minden helyzetre szólnak, azaz nemcsak a „normális” körülményeket veszik figyelembe, hanem a szükséghelyzettel is számolnak, vagyis minden olyan helyzettel, amikor nem teljesülnek az ideális feltételek. Ilyenkor pedig a körülmények felülírják a törvényt. Az ideális viselkedés mellett tehát azokat a nem ideális cselekvésmódokat is tárgyalja, amelyek – a „szükség törvényt bont” alapján – rendkívüli szituációban válnak létjogosulttá. Manunak vannak „B tervei” is, olyan – szükséghelyzetre vonatkozó – törvényei és szabályai, melyeket nem szabad normál helyzetben alkalmazni.

Újra felmerül tehát a kérdés: vajon nekünk szól a mű? Vajon mi varnásramában élünk most, a huszonegyedik században? A négy rend és a négy életszakasz örökérvényűen bele van kódolva minden egyes társadalom szövetébe. Hiába végzi ki egy diktátor a szemüvegeseket, mindig maradnak olyan nem szemüveges emberek, akiknek az alaptermészete megmásíthatatlanul az, hogy értelmiségiek. Hogy a gondolkodás, az elmélkedés élteti őket. S ahogy az ég „törvénye”, dharmája, azaz elidegeníthetetlen sajátossága az, hogy kék, a vízé pedig az, hogy folyékony, ugyanígy egy ksatrija elidegeníthetetlen tulajdonsága az, hogy vezetőnek teremtetett. Ha elfojtják benne ezt a hajlamot, előbb-utóbb úgyis felszínre tör, kikívánkozik belőle. Ugyanez mondható el a varnásrama társadalmának egészéről is. Hiába tűnnek el a különböző társadalmi berendezkedések ködében a határvonalai, hiába keverednek egymással végtelen permutációban a különböző embertípusok, a „rendek négyese” elpusztíthatatlan marad, s időről időre újra a felszínre kerül, és újra felölti eredeti, jól artikulált formáját a történelem végtelen színpadán. Hogyan is lehetne ez másként, ha a Bhagavad-gítában maga Krisna jelenti ki: „Én teremtettem a négy rendet, s megszabtam azt is, hogy milyen tetteket végezzenek, s milyen minőség jellemezze őket” (4.13).

Ha pedig végképp nem tudunk megbékélni azzal, hogy ez a számunkra helyenként oly távolinak tűnő szabályokkal teletűzdelt, másutt pedig még egy Goyát is megszégyenítő képeket és bizarr metaforákat tartogató mű valóban ránk vonatkozna, számos olyan gondolatot és tanácsot találhatunk benne, amely akár egy mai life-coach kézikönyvének mottója is lehetne: „Gondosan kerüljön minden olyan tevékenységet, melynek sikere másoktól függ; ám buzgón végezze azokat, amelyek rajta múlnak. Minden, ami másoktól függ, szenvedést okoz. Minden, ami rajta múlik, boldogságot ad. Legyen tudatában annak, hogy ez a szenvedés és a boldogság rövid meghatározása” (4.159–160).

„Elméjét összpontosítva, az ember lásson mindent – azt is, ami örök, és azt is, ami nem – a legfelsőbb lélekben, mert ha mindent Benne lát, a gondolatai nem terelődnek a törvénnyel ellentétes irányba” – olvashatjuk Manu törvénykönyvének utolsó fejezetében (12.118), s ez a nagybetűvel írott Törvény valódi célja. E nélkül a távlat nélkül az apró kis rendelkezések sokasága valóban csupán megannyi szőrszálhasogató szabály tömkelegének tűnhet az ember szemében. Ha azonban a maga valójában látjuk ezt az örökérvényű alkotást, arra is ráeszmélünk majd, hogy számos része rólunk és nekünk szól.

Németh Orsolya és Tóth Gábor

ELSŐ FEJEZET

A világ és a teremtmények

ELŐHANG

मनुमेकाग्रमासीनमभिगम्य महर्षयः ।
प्रतिपूज्य यथान्यायमिदं वचनमब्रुवन् ॥ १॥

1. A kiváló bölcsek a gondolataiba merült Manu elé járultak, s miután illő tisztelettel köszöntötték, így szóltak hozzá:

भगवन् सर्ववर्णानां यथावदनुपूर्वशः ।
अन्तरप्रभवानां च धर्मान्नो वक्तुमर्हसि ॥ २॥

2. Kegyeskedj, ó, Magasztos, pontosan és sorjában elmondani nekünk a rendek és az azok keveredéséből létrejött köztes rendek életét szabályozó szent törvényeket.

त्वमेको ह्यस्य सर्वस्य विधानस्य स्वयंभुवः ।
अचिन्त्यस्याप्रमेयस्य कार्यतत्त्वार्थवित्प्रभो ॥ ३॥

3. Hisz egyedül te ismered céljukat! Egyedül előtted tárult fel, ó, Urunk, az Önmagától Létező – Szvajambhú – rendeleteibe foglalt kötelességek és tanítások valódi jelentése, melyet ésszel fölfogni és megismerni nem lehet.

स तैः पृष्टस्तथा सम्यगमितोजा महात्मभिः ।
प्रत्युवाचार्च्य तान्सर्वान् महर्षींश्रूयतामिति ॥ ४॥

4. Miután meghallgatta a nagy lelkek kérdéseit, ő, akinek dicsősége határtalan, illően köszöntötte a kiváló bölcseket, s így válaszolt: Most jól figyeljetek!

TEREMTÉS

आसीदिदं तमोभूतमप्रज्ञातमलक्षणम् ।
अप्रतर्क्यमविज्ञेयं प्रसुप्तमिव सर्वतः ॥ ५॥

5. Ez a mindenség valaha érzékekkel és értelemmel felfoghatatlan, egynemű, titokzatos és megismerhetetlen sötétség volt, mely mély és parttalan álomban szunnyadt.

ततः स्वयंभूर्भगवानव्यक्तो व्यञ्जयन्निदम् ।
महाभूतादि वृत्तोजाः प्रादुरासीत्तमोनुदः ॥ ६॥

6. Ekkor az önmagától létező Úr, aki maga is láthatatlan, mérhetetlen hatalmával eloszlatta a sötétséget, s láthatóvá tett mindent, ami láthatatlan: az őselemeket és minden egyebet.

योऽसावतीन्द्रियग्राह्यः सूक्ष्मोऽव्यक्तः सनातनः ।
सर्वभूतमयोऽचिन्त्यः स एव स्वयमुद्बभौ ॥ ७ ॥

7. Ő, aki túl van az érzékek hatókörén, mindenütt jelen való, felfoghatatlan, megmagyarázhatatlan és örök, s akiben ott van minden teremtett lény, ekkor önnön erejéből fölragyogott.

सोऽभिध्याय शरीरात् स्वात् सिसृक्षुर्विविधाः प्रजाः ।
अप एव ससर्जादौ तासु वीर्यमवासृजत् ॥ ८॥

8. Mivel arra vágyott, hogy számtalanféle lényt hozzon létre a saját testéből, a gondolatával először megteremtette a vizeket, majd beléjük vetette magját.

तदण्डमभवद्धैमं सहस्रांशुसमप्रभम् ।
तस्मिञ्जज्ञे स्वयं ब्रह्मा सर्वलोकपितामहः ॥ ९॥

9. Ebből a magból aztán egy aranytojás lett, ragyogó, mint a nap, melyből Ő maga született meg Brahmáként, minden világok nagyatyjaként.

आपो नारा इति प्रोक्ता आपो वै नरसूनवः ।
ता यदस्यायनं पूर्वं तेन नारायणः स्मृतः ॥ १०॥

10. A vizeket nárának nevezik, hiszen csakugyan Nara gyermekei ők; s mivel az Úr kezdetben bennük találta meg hajlékát – ajanáját –, Őt magát Nárájanának hívják.

यत् तत् कारणमव्यक्तं नित्यं सदसदात्मकम् ।
तद्विसृष्टः स पुरुषो लोके ब्रह्मैति कीर्त्यते ॥ ११॥

11. Ebből az elsődleges okból, mely megnyilvánulatlan és örök, s egyszerre létezik és nem létezik, létrejött a Férfiú, akit Brahmáként ünnepel a világ.

तस्मिन्नण्डे स भगवानुषित्वा परिवत्सरम् ।
स्वयमेवात्मनो ध्यानात् तदण्डमकरोद् द्विधा ॥ १२॥

12. Az isteni lény, miután egy teljes éven át a tojásban lakott, gondolatának erejével kétfelé osztotta azt.

ताभ्यां स शकलाभ्यां च दिवं भूमिं च निर्ममे ।
मध्ये व्योम दिशश्चाष्टावपां स्थानं च शाश्वतम् ॥ १३॥

13. E két félből aztán megalkotta a mennyet és a földet, középütt pedig az eget a nyolc égtájjal, s létrehozta a vizek örök lakhelyét.

उद्बबर्हात्मनश्चैव मनः सदसदात्मकम् ।
मनसश्चाप्यहङ्कारमभिमन्तारमीश्वरम् ॥ १४॥

14. Testéből megteremtette az elmét, mely egyszerre valós és nem valós, abból pedig az öntudat és irányítás központját, az egót.

महान्तमेव चात्मानं सर्वाणि त्रिगुणानि च ।
विषयाणां ग्रहीतॄणि शनैः पञ्चैन्द्रियाणि च ॥ १५॥

15. Megteremtette a legfőbbet is, a lelket – az önvalót –, s minden mást, amit a három minőség ural, majd sorjában az érzékelhető dolgok felfogására alkalmas öt érzéket.

तेषां त्ववयवान् सूक्ष्मान् षण्णामप्यमितौजसाम् ।
संनिवेश्यात्ममात्रासु सर्वभूतानि निर्ममे ॥ १६॥

16. Ezután e mérhetetlenül nagy hatalommal felruházott hat elem parányi részecskéit önnön részecskéivel egyesítve megteremtette az élőlények sokaságát.

यन् मूर्त्यवयवाः सूक्ष्मास्तानीमान्याश्रयन्ति षट् ।
तस्माच्छरीरमित्याहुस्तस्य मूर्तिं मनीषिणः ॥ १७॥

17. Mivel a testét alkotó hatféle parányi részecske behatol (á-srí) ezekbe a teremtményekbe, a bölcsek a teremtő fizikai formáját „testnek” (sarírának) hívják.

तदाविशन्ति भूतानि महान्ति सह कर्मभिः ।
मनश्चावयवैः सूक्ष्मैः सर्वभूतकृदव्ययम् ॥ १८॥

18. Az őselemek, tevékenységeikkel és az elmével együtt, belépnek az élőlények alkotójának testébe, az elpusztíthatatlanba, testének finom részecskéi kíséretében.

तेषामिदं तु सप्तानां पुरुषाणां महौजसाम् ।
सूक्ष्माभ्यो मूर्तिमात्राभ्यः संभवत्यव्ययाद् व्ययम् ॥ १९॥

19. E hét rendkívüli hatalommal bíró férfi-princípium finomfizikai formáját alkotó részecskékből jön létre ez a világ – a mulandó a maradandóból.

आद्याद्यस्य गुणं त्वेषामवाप्नोति परः परः ।
यो यो यावतिथश्चैषां स स तावद् गुणः स्मृतः ॥ २०॥

20. Emberemlékezet óta úgy tartják: az elemek egymásutánjában mindegyik felruházódik az előzőek tulajdonságaival – ahányadik helyet foglalja el a sorban, annyi tulajdonsággal rendelkezik.

सर्वेषां तु स नामानि कर्माणि च पृथक् पृथक् ।
वेदशब्देभ्य एवादौ पृथक् संस्थाश्च निर्ममे ॥ २१॥

21. Kezdetben, a Védák szavai alapján, az Úr kijelölte minden teremtmény nevét, tevékenységét és helyzetét.

कर्मात्मनां च देवानां सोऽसृजत् प्राणिनां प्रभुः ।
साध्यानां च गणं सूक्ष्मं यज्ञं चैव सनातनम् ॥ २२॥

22. Megalkotta az istenek osztályát is, akiket lélegzettel ruházott fel, s akik természetüknél fogva tevékenyek; valamint a szádhják (másodlagos isteni lények) előkelő rendjét, csakúgy, mint az örök áldozatot.

अग्निवायुरविभ्यस्तु त्रयं ब्रह्म सनातनम् ।
दुदोह यज्ञसिद्ध्यर्थमृग्यजुःसामलक्षणम् ॥ २३॥

23. Hogy az áldozat tökéletes legyen, a tűzből, a szélből és a napból Brahmá kifejte a hármas, örök Védát, mely a Rik (verseiből), a Jadzsusz (előírásaiból) és a Száman (himnuszaiból) áll.

कालं कालविभक्तीश्च नक्षत्राणि ग्रहांस्तथा ।
सरितः सागरान् शैलान् समानि विषमानि च ॥ २४॥

24. Létrehozta az időt, az idő egységeit, a holdházakat és a bolygókat, a folyókat, az óceánokat, a hegyeket, a sík és dombos vidékeket;

तपो वाचं रतिं चैव कामं च क्रोधमेव च ।
सृष्टिं ससर्ज चैवैमां स्रष्टुमिच्छन्निमाः प्रजाः ॥ २५॥

25. Az önmegtartóztatást, a beszédet, az érzéki örömöt, a vágyat, a haragot – egyszóval megalkotta ezt az egész teremtést, mert életre akarta ébreszteni az élőlényeket.

कर्मणां च विवेकार्थं धर्माधर्मौ व्यवेचयत् ।
द्वन्द्वैरयोजयच्चैमाः सुखदुःखादिभिः प्रजाः ॥ २६॥

26. Továbbá, hogy megkülönböztesse egymástól a tetteket, elválasztotta a jót (a dharmát) a rossztól (az adharmától), a teremtményeket pedig a fájdalom és öröm s a többi ellentétpár hatásának vetette alá.

अण्व्यो मात्रा विनाशिन्यो दशार्धानां तु याः स्मृताः ।
ताभिः सार्धमिदं सर्वं संभवत्यनुपूर्वशः ॥ २७॥

27. A hagyományban említett öt elem mulandó atomi részecskéiből aztán ez az egész világ létrejön egy meghatározott rend szerint.

यं तु कर्मणि यस्मिन् स न्ययुङ्क्त प्रथमं प्रभुः ।
स तदेव स्वयं भेजे सृज्यमानः पुनः पुनः ॥ २८॥

28. A teremtmények minden újabb teremtésben önkéntelenül is csak azt a tevékenységet űzik, amelyet az Úr a kezdetekkor kijelölt nekik.

हिंस्राहिंस्रे मृदुक्रूरे धर्माधर्मावृतानृते ।
यद्यस्य सोऽदधात्सर्गे तत्तस्य स्वयमाविशत् ॥ २९॥

29. Bármilyen tulajdonságot szabott is ki számukra a teremtéskor – ártó vagy ártalmatlan, szelíd vagy kegyetlen, erényes vagy bűnös, igaz vagy hazug természetet –, az a továbbiakban is elkíséri őket.

यथर्तुलिङ्गान्यर्तवः स्वयमेवर्तुपर्यये ।
स्वानि स्वान्यभिपद्यन्ते तथा कर्माणि देहिनः ॥ ३०॥

30. Ahogy minden évszakváltáskor maguktól megnyilvánulnak az adott évszak sajátos jellemzői, úgy kezdik újra kijelölt tevékenységüket új születésükkor a testet öltött lények is.

लोकानां तु विवृद्ध्यर्थं मुखबाहूरुपादतः ।
ब्राह्मणं क्षत्रियं वैश्यं शूद्रं च निरवर्तयत् ॥ ३१॥

31. A világok gyarapodása érdekében szájából, karjából, combjából és lábából megteremtette a bráhmanákat, a ksatrijákat, a vaisjákat és a súdrákat.

TARTALOM

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET
A világ és a teremtmények

Előhang

Teremtés

A teremtmények eredete

Az állatok és növények osztályai

A teremtés és a nyugalom váltakozása

A törvény a bölcsek kezébe kerül

Idő és világkorszakok

A társadalmi rendek számára előírt foglalkozások

A bráhmanák kiválósága

Manu tanításainak ereje

A mű szerkezete

MÁSODIK FEJEZET
A törvény

A vágy

Kinyilatkoztatás és hagyomány

A dharma földje

Megszentelő rítusok

Első életszakasz: a tanuló

Megszentelő rítusok nőknek

Tanulmányok, napi tevékenységek, helyes viselkedés

Az érzékek fölötti uralom

A Véda recitálása

A tanítás átadása: alkalmasság és kizáró okok

Köszöntés

Rangviszony

A tanító

A Védák tanulmányozása

A tanítvány kötelességei és viselkedése

A tanár és feljebbvalók iránti tisztelet

A tanuló mindennapi életének szabályai

A tanulás időtartama

HARMADIK FEJEZET
Házasság

A tanulás befejezése

A feleség kiválasztása

A házasságkötés fajtái

A jó és rossz házasságokból származó utódok

A házasságkötési ceremónia

Gyermeknemzés

Feleség vásárlása

A nők iránti tisztelet jelentősége

A Véda jelentősége

Az öt nagy áldozat

A családos élet kötelességei

Vendégfogadás és adományozás

Felajánlások az ősatyáknak

A meghívottak száma és kvalitása

Kik nem alkalmasak vendégnek?

Azok, akik megtisztítják jelenlétükkel a velük étkezőket

A meghívással kapcsolatos ismeretek

Az ősatyák ősei

Előkészítő rítusok

Az ősatyáknak végzett felajánlások

A bráhmanák megetetése

Az étkezés befejezése

A szertartás befejezése

Az ételfelajánlások áldásos hatásai

A szertartás kedvező időpontja

A szertartás jutalma

NEGYEDIK FEJEZET
A végzett tanuló és a családos élet

Megfelelő kenyérkereset

Megfelelő viselkedés

A családos számára előírt szertartások

Vendégek fogadása

Helyes életvitel

Nőkkel való kapcsolat

Vizelés és ürítés

A családos emberre vonatkozó általános viselkedési szabályok

A rossz királyoktól elfogadott adomány eredménye

Mindennapi kötelességek és szertartások

A Véda recitálásának felfüggesztése

A végzett tanítványra vonatkozó egyéb szabályok

A végzett tanulóra vonatkozó általános viselkedési szabályok

Tartózkodás az erőszaktól

A becsületesség jelentősége

Családi és társadalmi kapcsolatok

Adományok elfogadása és adása

Képmutatás

A mások tulajdonára vonatkozó szabályok

Nem megfelelő étel

Nagylelkűség és adományozás

A következő életre szerzett érdemek

Adomány és étel elfogadása

Öregkor és visszavonulás

ÖTÖDIK FEJEZET
Ételek, rituális tisztaság, a nők kötelességei

Végzetes hibák

Tiltott ételek

Húsevés

Beszennyeződés rokon halála vagy születése esetén

Más nemzetségből származók halála

A tisztulás eszközei

Dolgok megtisztítása

A test megtisztítása

A nőkre vonatkozó törvények

I. A függetlenség hiánya

II. A férjjel szembeni kötelességek

III. Halotti szertartás

HATODIK FEJEZET
Az erdei aszkéta, a vándoraszkéta és a visszavonulás

I. Az erdei aszkéta

A visszavonulás ideje és helye

Életforma

II. A vándoraszkéta

A végső megszabadulásra való felkészülés

Életmód

Ételkoldulás

Jógameditáció

III. Visszavonulás

A családos és a többi életrend

A tízpontos törvény

A családos visszavonulása

HETEDIK FEJEZET
A király

A király eredete és hatalma

Alázat és tanulás

Tanácsadók kinevezése

Tisztviselők kinevezése

Követ kinevezése

A királyi vár megépítése

Papok, adószedők és felügyelők kinevezése

Tiszteletadás és adományozás bráhmanáknak

Hadviselés és harci erkölcs

A jó kormányzás elvei

Falvak és városok irányítása

Bérek, adók és vámok

Ítélethozatal peres ügyekben és az alattvalók védelme

A király reggeli teendői

Szövetségesek és ellenségek

Stratégiák

Háború

A győztes király teendői

Szövetségek

A király délutáni teendői

A király esti teendői

NYOLCADIK FEJEZET
Igazságszolgáltatás I.

A törvényszék

Peres ügyek jogcímei

Perek lefolytatása

I. Adósság meg nem fizetése

II. Letétek, biztosítékok

III. Tulajdonjog nélküli eladás

IV. Társak közötti gondok

V. Adományok ki nem fizetése

VI. Bér ki nem fizetése

VII. Szerződésszegés

VIII. Eladástól vagy vételtől való visszalépés

IX. Gazdák és pásztorok közötti viták

X. Határviták

XI. Szóbeli vétségek

XII. Testi sértés és károkozás

XIII. Lopás

XIV. Erőszak

XV. Nőkkel elkövetett nemi vétségek

Vegyes rendelkezések

KILENCEDIK FEJEZET
Igazságszolgáltatás II.

XVI. A férjre és feleségre vonatkozó törvények

XVII. Az örökség felosztása

XVIII. Szerencsejáték és fogadás

A büntetések fajtái

A jogcímek lezárása

A „tövisek” eltávolítása

A vaisjákra vonatkozó szabályok

A súdrákra vonatkozó szabályok

TIZEDIK FEJEZET
Szabályok szükség idejére

A rendek keveredése

A négy rend foglalkozásai

Szükséghelyzetben űzhető foglalkozások

I. Bráhmanák

II. Ksatriják

III. Vaisják

IV. Súdrák

További foglalkozások bráhmanák részére szükséghelyzetben

Vagyonszerzés

A súdrák megélhetése

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Jóvátétel

Az adományozás és a koldulás szabályai

Az áldozat hiányzó hozzávalóinak megszerzése

Áldozatvégzés szükség idején

A bráhmana hatalma

Az áldozópapokra vonatkozó korlátozások

A vezeklés jelentősége

A bűnök fajtái

Rangvesztéssel járó súlyos bűnök jóvátétele

Rangvesztéssel járó másodlagos bűnök jóvátétele

Egyéb bűnök jóvátétele

Élőlényeknek okozott sérelem jóvátétele

Jóvátétel tiltott étel fogyasztása esetén

A lopás jóvátétele

Nemi vétségek jóvátétele

Érintkezés páriákkal

Vegyes rendelkezések a bűnökről és jóvátételükről

TIZENKETTEDIK FEJEZET
A tettek

A tettek gyümölcsei

A gunák: a létezés három minősége

A három minőség és a lélekvándorlás

A bűnök és a lélekvándorlás

A legfőbb boldogsághoz vezető tettek

A bráhmanák gyülekezete

A legvégső cél

Gyakran előforduló nevek, kifejezések

{1} A William Jones 1794-es fordítása óta szintén gyakran használt Manu-szmriti elnevezés viszonylag későn, a 15. század körül bukkan fel, s a fennmaradt kéziratok egyikén sem szerepel (Olivelle, Patrick 2005: Manu’s Code of Law. A Critical Edition of the Mānava-Dharmaśāstra. Oxford University Press, Oxford–New York, 2005, 18).

{2} E három cél a dharma (törvény, kötelességek), az artha (anyagi javak, jólét) és a káma (érzéki örömök).

{3} Kane, Pandurang Vaman [1930] 1997: History of Dharmaśāstra. Bhandarkar Oriental Research Institute, Pune, Vol. I. 371–375.

{4} Az egyes kéziratok versszámai nem jelentősen, de eltérhetnek. Erre vonatkozóan: Kane [1930] 1997: Vol. I. 312.

{5} A slóka 16-16 szótagból álló, viszonylag egyszerű párvers.

{6} Olivelle 2005: 7.

{7} Ezzel persze a 20. század első felétől kezdődő emancipációs mozgalmak vitába szállnak. B. R. Ámbédkar, az indiai „érinthetetlenek” (dalitok), a nők és a munkások jogaiért küzdő mozgalom vezéralakja az érinthetetlenek első, jéolai kongresszusán ítélte el a Mánava-dharmasásztra korszerűtlennek és diszkriminatívnak minősített passzusait.

{8}  Erről a mű első fejezetében olvashatunk. A kéziratok fejezetei továbbá rendre a következő kolofonnal zárulnak: „mánavé dharmasásztré bhrigupróktájám szamhitájám”, azaz „Manunak Bhrigu által összeállított dharmasásztrája” (Olivelle 2005: 18).

{9}  Burnell, Arthur Coke–Hopkins, Edward W. [1885] 1995: The Ordinances of Manu. Munshiram Manoharlal, New Delhi, xxiv; Bühler, Georg [1886] 2002: The Laws of Manu. Ed. by Max Müller. Low Price Publications, Delhi, cxvii; Kane [1930] 1997: I. 327–345; Olivelle 2005: 22; Doniger, Wendy–Smith, Brian K. 1991: The Laws of Manu. Penguin Books, London–New York, xviii. Büchler Pál az 1915-ös első – habár nagyrészt kivonatos – fordítás szerzője jegyzi meg, hogy a jogszabályok keletkezési ideje nem feltétlenül egyezik a szerkesztés, a versbe szedés idejével (Büchler Pál 1915: Manu törvényei. Mānava-dharmaśāstra. Az Erdélyi Múzeum-Egyesület Jog- és Társadalomtudományi Szakosztálya, Kolozsvár, 11).

{10}  Bhárucsié a legkorábbi fennmaradt kommentár (7–11. század). Utána sorrendben a következő szövegmagyarázatokat ismerjük: Médhátithi (9–11. század), Góvindarádzsa (11. század), Szarvadzsnyanárájana (kb. 14. század), Kullúka (13–15. század), Rághavánanda (15. század után), Nandana (16. század után), Rámacsandra és Maniráma (17. század). Több kommentátornak csak a nevét ismerjük: a szövegmagyarázók hivatkoznak rájuk, illetve kézirat-katalógusok említik őket (Kane [1930] 1997: I. 347–348). A kilenc kommentár közül hat (Médhátithi, Szarvadzsnyanárájana, Kullúka, Rághavánanda, Nandana, Rámacsandra) Vishvanāth Nārāyan Mandlik 1886-os szövegkiadásában online is elérhető: https://archive.org/details/manusmriti – utolsó letöltés: 2019. június 6.

{11} Ezeket legrészletesebben Patrick Olivelle dolgozta fel és csoportosította az általa kiadott kritikai kiadásban (Olivelle 2005: 369–377).

{12} Olivelle jegyzi meg, hogy Kullúka mai fogalmaink szerint plagizátor volt: kommentárja Góvindarádzsa 11. századi szövegmagyarázatával szinte teljesen megegyezik (Olivelle 2005: 367). Ez a kézirat továbbá már valószínűleg jó pár újabb keletű, az egyszerűsítést célzó, illetve a nyelvhasználat változásait tükröző (ugyan többnyire csak egyes szavakat érintő) szövegvariánst és néhány betoldott verset is tartalmaz.

{13} Az első angol fordítást 1797-ben Hüttner német, majd 1833-ban Loiseleur Deslongchamps francia fordítása követte. 1883–84-ben Jolly újabb német kiadása következett, majd 1893-ban ismét franciául jelent meg a mű G. Strehly tolmácsolásában.

{14} Vishvanāth Nārāyan Mandlik 1886: Mānava-Dharma Śāstra (Institutes of Manu). With the Commentaries of Medhātithi, Sarvajñanārāyaṇa, Kullūka, Rāghavānanda, Nandana, and Rāmachandra. Ganpat Krishnaji’s Press, Bombay.

{15} Ezek: 4.89, 4.90, 5.20, 8.325, 8.329, 9.32, 11.201, 12.10, 12.55, 12.70, 12.121.

{16}  The Mānavadharmaśāstra. A SARIT Edition, 2009. http://sarit.indology.info/manusmrti.xml?view=div – utolsó letöltés: 2019. június 6.