Budapest, 2024

Fordította
Nemes Anna

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Claire Keegan: So Late in the Day: Stories of Women and Men

Copyright © 2023 by Claire Keegan

All rights reserved.

Borítóterv © Faber

Borítókép: Study No 5, 2020 © Ciara Roche

Hungarian translation © Nemes Anna, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 550 9

ISSN 2560 1822

Loretta Kinsellának

Megvirrad, alakot ölt a szoba.

Áll, mint egy szekrény, evidencia,

tudván tudjuk, de nem fogadjuk el:

hogy nincs menekvés. Egyszer menni kell.

Philip Larkin

Már későn

1

Július huszonkilencedikén, pénteken olyan volt az idő Dublinban, amilyet jósoltak. A Merrion Square-t egész délelőtt perzselte a forró napfény, rásütött a nyitott ablak előtt álló íróasztalra is, amelynél Cathal ült. Levágott fű íze libbent be, és a párkányon meleg szellő borzolta a borostyánt. Átvonult egy árnyék, és Cathal fölnézett: a magasban fecskecsapat civódott szelíden. Odalent a gyepen emberek napoztak, volt jó pár gyerek meg burjánzó virágágyás; sok-sok simán folydogáló élet, hiába az emberi konfliktustömeg, és hiába tudjuk, hogyan ér majd véget minden.

Máris hosszúnak tűnt a nap. Amikor Cathal legközelebb a képernyő felső szélére nézett, 14:27 volt. Már bánta, hogy ebédszünetben nem sétált el a csatornához. Üldögélhetett volna kicsit egy padon, és nézhette volna, ahogy a néma hattyúk és fiókáik eltüntetik a kenyérhéjat meg a többi maradékot, amit az emberek bedobálnak a vízbe. Reflexszerűen bezárta a pénzügyi tervet, amin dolgozott, el se mentette. Utálkozásféle fogta el, felállt, végigment a folyosón, be a férfivécébe, ahol nem volt senki, be az egyik fülkébe. Egy darabig ült a vécétetőn, nézte az ajtót, amin se felirat, se firka, és lassan összeszedte magát. Ekkor a mosdóhoz ment, bevizezte az arcát, aztán alaposan megtörülközött a papírtörülközővel, amit a gép automatikusan kiköpött.

Visszafelé menet megállt a kávéautomatánál, megnyomta az Americano gombot, és várta, hogy kifolyjon a kávé.

Majdnem megtelt a csésze, amikor a feltűnően öltözött Cynthia jelent meg a könyvelésről. Nevetgélt a telefonjába, de mikor Cathalt meglátta, elhallgatott, és hamar kinyomta a telefont.

– Minden oké, Cathal?

– Aha – felelte Cathal. – Szuper. Nálad?

– Szuper. – Mosolygott. – Kösz a kérdést.

Cathal kivette a kávét, meg se cukrozta, és mielőtt Cynthia tovább beszélhetett volna, sarkon fordult.

Amikor visszaért az íróasztalhoz, a képernyő felső szélén 14:54-et mutatott az óra. Épp újranyitotta a fájlt, elolvasta, amit addig írt, és átgondolta, mit kell változtatnia, amikor megállt mellette a főnök.

Északír volt, Cathalnál jó tíz évvel fiatalabb, márkás öltönyökben járt, és hétvégenként squashozott.

– Hogy s mint, Cathal?

– Jól – felelte Cathal. – Köszönöm.

– Bekaptál valamit ebédre?

– Aha – mondta Cathal. – Semmi gond.

A főnök végignézett rajta, szemügyre vette a szokásos inget, nyakkendőt, nadrágot, a kipucolatlan cipőt.

– Tudod, hogy nem kell maradnod – mondta a főnök. – Miért nem teszed le a lantot? – Kicsit elvörösödött, mintha zavarba jött volna saját nyájas kijelentésétől.

– Befejezem a pénzügyi tervet – mondta Cathal. – Szeretnék a végére járni.

– Érthető – mondta a főnök. – Ahogy gondolod. Csak nyugodtan.

Ezután visszavonult az irodájába, és Cathal hallotta, hogy halkan csukódik az ajtó.

Amikor újra kinézett az ablakon, kék volt az ég, rajta semmi. Cathal belekortyolt a keserű kávéba, és nézte a fájlt, amit nem mentett el. A vakító napfényben rosszul látott, úgyhogy megvastagította a betűket és megdöntötte a képernyőt. Egy darabig újra megpróbált arra koncentrálni, ami a szeme előtt van, de a végén úgy döntött, inkább azzal a csomó levéllel foglalkozik, amelyek a címzettet kivéve mind egyformák lesznek:

Tisztelt ______ !

Köszönjük a képzőművészeti tanulmányi ösztöndíjra benyújtott pályázatát. A bírálóbizottság összeült, és meghozta döntését. Mivel a válogatás utolsó körében igen szoros verseny alakult ki, sajnálattal értesítjük, hogy ezúttal…

Délután 5-re Cathal kinyomtatta az elutasítások többségét a fejléces papírra, és a lépcsőfordulóban várt a liftre. Amikor meghallotta, hogy valaki jön, a lengőajtón át kilépett a lépcsőházba. Itt melegebb és fülledtebb volt a levegő. A lengyel lány, aki a hivatali órák után takarítani járt ide, a korlátnak dőlve sms-ezett. Cathal érezte, hogy a lány nézi, ahogy elmegy mellette, örült, amikor leért a kijárathoz, ki a zajos utcára, ahol forró kocsisor torlódott fel a lámpánál.

Levetette a nyakkendőjét, benyúlt a zakójába a buszbérletéért, amely ott volt a belső zsebében, átment a Davenport Hotelhez, és várta az arklow-i buszt. Minden különösebb ok nélkül az a sejtése támadt, hogy ma nem fog jönni, de a busz hamarosan feltűnt a Westland Row-n, és a szokott módon beállt a megállóba, hogy fölvegye az utasokat.

Majdnem minden hely foglalt volt, és Cathal csak folyosói helyet talált, egy terebélyes asszony mellett, aki kicsit közelebb húzódott az ablakhoz, hogy helyet csináljon neki.

– Micsoda idő – szólalt meg az asszony derűsen.

– Aha – felelte Cathal.

– Azt mondják, ilyen is marad – folytatta. – Ilyen gyönyörű.

Rosszul választott; ez a nő beszélgetni akar. Cathal szerette volna, ha hallgat – aztán jobb belátásra tért.

– Az jó – felelte.

– Vasárnap elvisszük az unokákat fürödni Brittasra – mondta. – Ha nem sietünk, már vége is a nyárnak. Úgy szalad az idő.

Elővett a zsebéből egy rúd mentolos Polo cukorkát, megkínálta Cathalt, de ő nem kért.

– És maga? – kérdezte az asszony. – Mi a terve a hosszú hétvégére?

– Csak lazítok – felelte Cathal, amivel olyan sarokba kormányozta a beszélgetést, ahonnan nincs tovább.

Máskor ilyenkor előveszi a mobilját és megnézi az üzeneteit, de most úgy érezte, hogy nincs felkészülve rá – és eltűnődött, vajon bárki bármikor fel van-e készülve a nehéz vagy fájdalmas dolgokra.

– És elvisszük őket a bátyám tehenészetébe – folytatta az asszony. – Nem szeretnénk, ha úgy nőnének fel, hogy azt hiszik, dobozból jön a tej. Olyan jó dolguk van manapság a gyerekeknek.

– Hát igen.

– Magának vannak gyerekei?

Cathal a fejét rázta. – Nincsenek.

– Ó, talán jobb is – felelte az asszony. – Annyi baj van velük.

Cathal azt hitte, az asszony majd tovább beszél, de a táskájába nyúlt, kivett egy Roddy Dyle-könyvet, A nő, aki nekiment az ajtóknak címűt, és hamarosan elmerült az olvasásban.

A szokottnál sűrűbb volt a forgalom a városból kifelé meg az N11-es betorkollásánál, de amikor elhagyták a brayi elágazást és feljutottak az autópályára, megnyílt az út. Cathal nézte az elsuhanó fákat és földeket, meg a mögöttük lévő erdős dombokat, amiket szinte naponta látott, de ahol sose járt. Hamarabb elérték a wicklow-i lehajtót, mint gondolta, és nagyjából a szokott időben haladtak tovább dél felé.

Eseménytelen nap volt. A Jack White fogadónál terhes nő szállt föl, és a Cathallal szemközt megürült helyre ült le. Cathal ült, beszívta a nő illatát, aztán eszébe jutott, hogy több ezer, sőt talán több százezer nőnek van ugyanilyen illata.

TARTALOM

Már későn

Hosszú, gyötrelmes halál

Antarktisz

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License