„Leghőbb vágyam, hogy minden várandós nő elolvassa ezt a könyvet, és megfogadja bölcs tanácsait. Ha követik őket, maguk is rátalálnak a bennük élő ősi, női bölcsességre, és soha többet nem fognak megfeledkezni róla. Szívből köszönöm Ina Maynek, hogy megírta ezt a természetes szülésről szóló kalauzt. Az itt közölt tények megváltoztathatják a világot.”

Dr. Christiane Northrup,
a Women’s Body, Women’s Wisdom és a Wisdom of Menopause című könyvek szerzője

„Nincs fontosabb dolog a világon, mint ahogyan megszületünk. Régen megfeledkeztünk erről az egyszerű igazságról. Ina May Útmutató szüléshez című könyvéből, illetve korábbi művéből, a Spirituális bábaságból mindent megtudhatunk ahhoz, hogy átélhessük a szülés erőt és hatalmat adó szépségét. Ezt a csodálatos képességet a nők a föld benépesítéséhez kapták ajándékba.

Nem sok könyvben rejlik az a lehetőség, hogy bolygónk összes lakójának életén javítson. Ez a könyv ilyen.”

Alice Walker,
a The Color Purple című könyv szerzője

„Ina May nemcsak az Egyesült Államok, hanem a világ leghíresebb bábája! Ez a könyv bebizonyítja, hogy miért. Ina May a lehető legközvetlenebb úton, a szüléseken való részvételek során tanult meg sok mindent a szülésről. Ebben az új és izgalmas könyvben elmondott történeteken keresztül mi is részesei lehetünk ennek a tanulási folyamatnak. Ina Mayhez hasonlóan az olvasó is sokat tanulhat saját magáról, a testéről és a szülésre való képességéről. Ina May elirányít minket az új szülészeti technológiák útvesztőjében is, és megmutatja, hogy hozhatunk bölcs és tájékozott döntéseket.”

Robbie Davis-Floyd,
a Birth as an American Rite of Passage című könyv szerzője

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ina May’s Guide to Childbirth
Published by Bantam Dell
A Division of Random House, Inc.
New York, New York
(Updated with new material)

Copyright © 2003 by Ina May Gaskin
This translation is published by arrangement with Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Ez a könyv a szülészeti ellátás alternatív megközelítésével kapcsolatos információkat és történeteket tartalmazza. Nem helyettesíti a képzett orvos vagy bába által nyújtott személyes gondozást, hanem arra szolgál, hogy az olvasó megfontolhassa és megismerhesse a szüléssel kapcsolatos választási lehetőségek teljes skáláját, amelyek ma a rendelkezésére állnak. A szerző és a kiadó nem felelős a könyvben foglalt információk felhasználásából származó semmiféle hátrányos következményért.

Fordította: Huffman Szilvia, Mailáth Nóra és Palatin Eduárd
Szakmai lektor: Vincze Krisztina
Nyelvi lektor: Noll Andrea Nandu

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2015
Hungarian translation © Huffman Szilvia, Mailáth Nóra, Palatin Eduárd, 2006
Minden jog fenntartva!

Fordította Szécsi Noémi
Szakmai lektor Vincze Krisztina
Összehasonlító nyelvi lektor Noll Andrea Nandu

Felelős kiadó Rados Richárd
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő: Fejér Tamara, Hidas Judit
Borítóterv: Relatív

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 615 549 273 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

Azoknak a nőknek és orvosoknak,
akik segítettek, hogy bába legyek

Köszönetnyilvánítás

Szeretném megköszönni férjemnek, Stephen Gaskinnek rendületlenül készséges segítségét abban a hosszú folyamatban, melynek során megírtam ezt a könyvet. Ezt a feladatot tényleg nem tudtam volna nélküle elvégezni. Fogadják köszönetemet továbbá a következők: az ügynököm, Stephany Evans; Pamela Hunt; Carol Nelson; Deborah Flowers; Joanne Santana; Sharon Wells; Pamela Maurath; John O. Williams, Jr., MD; Wendy Savage, MD; A. Mark Durand, MD; Alan Graf; Anna Meenan, MD; Joseph Bruner, MD; Marsden Wagner; Kenneth Johnson; David Frohman; Leigh Kahan; Robbie Davis-Floyd; Elise Harvey; Leslie Hunt; Dana Gaskin Wenig; Claudia Oblasser; Angelika Rodler; Michael Stohrer; Verena Schmidt; Betty-Anne Daviss és Ken Starratt. Szeretném megköszönni szerkesztőim, Robin Michaelson és Beth Rashbaum, valamint asszisztensük, Stacie Fine munkáját is.

Ina May Gaskin, CPM

Beköszöntő

Bármilyen okból is vetted a kezedbe ezt a könyvet, tisztelettel adózom a kíváncsiságodnak és abbeli vágyadnak, hogy többet megtudj a gyermekek világra-hozatalának fontos munkájáról. A könyv megírásakor elsősorban a várandós anyákat tartottam szem előtt.

Tekintsd ezt a könyvet meghívásnak. Olvasása során megtanulhatod, mire képes a női test a vajúdás és a szülés során. Nem az orvostudomány aktuális eredményeinek összefoglalásáról lesz itt szó, szakzsargonból közérthető nyelvre lefordítva. Ilyen könyvekből rengeteg van a könyvesboltokban. A női test valódi képességein én valóságos nők valóságosan megélt képességeit értem, akár elismeri ezeket az orvostársadalom, akár nem. Véleményem szerint a nők testéről alkotott legmegbízhatóbb tudás ötvözi az orvostudomány utóbbi egy-két évszázadban elért eredményeit mindazzal, amit a nők mindig is képesek voltak megtanulni saját magukról, mielőtt a szülés bevonult a kórházakba. E könyv bemutatja a jelenleg rendelkezésre álló legpontosabb információkat a vajúdás és a szülés során meglévő női képességekről, és hogy ezek hogyan kapcsolhatók össze leghatékonyabban a modern szülészeti technológiákkal. Szándékom a bátorítás és a tájékoztatás.

Több mint három évtizede dolgozom bábaként a közösségünkben. Egy faluban élek az Egyesült Államokban. Nálunk a nők és a lányok alig vagy egyáltalán nem félnek a szüléstől. Bábatársaimmal együtt több mint 2900 baba születésénél voltunk jelen, akik közül a legtöbben otthon vagy a születésközpontunkban jöttek világra. A munka során olyan dolgokat tanultam meg a nőkről, amelyek általában ismeretlenek az orvosképzés világában. Nem könnyű megmondani, hogy a falumban élő nők azért félnek-e kevésbé a szüléstől, mert mi tudjuk, hogy képességeink túlmutatnak az orvosi megértés határain, vagy azért, mert a képességeink jobbak, ha nem szorongunk. Az a helyzet, hogy mindkettő igaz.

A falu a Farm névre hallgat, és Tennessee állam déli részén fekszik, Summertown közelében. A férjem és én, és még néhány százan 1971-ben alapítottuk, és azóta is ott élünk és dolgozunk. Közösségünk egyik sajátsága, hogy a férfiak soha nem akadályozták, hogy a nők megszervezhessék a szülésük körülményeit. Ezzel egyidejűleg a férfiak lelkileg és technikai szaktudásukkal is mindig komolyan segítették, hogy az általunk kívánt ellátásban és gondoskodásban részesülhessünk. Sosem szabták meg nekünk, hogy hol vagy hogyan szülessenek a kisbabáink.

Szeretném elmondani, mit is gondolok a Farmon történő szülésekről és a félelemről. Nem állítom, hogy a falumban élő nőket sosem töltötte el szorongás, amikor a szülésre gondoltak, vagy nem tették fel maguknak azt a kérdést, hogy képesek lesznek-e véghezvinni ezt a látszólag lehetetlen cselekedetet. Biztos vagyok benne, hogy időről időre sokunk fejében megfordult ilyesmi. Jóformán minden nőnél megesik ez. Végül is a legtöbb civilizált kultúrában a felnőtt emberek számára – különösen ott, ahol az állatoktól teljesen elkülönülve élünk – nem magától értetődő, hogy hogyan lehetséges a szülés. Ha a falumban élő nők túljutnak a kétség ezen pillanatain, akkor ráhagyatkozhatnak arra a biztos tudásra, hogy a legközelebbi barátnőik, nővéreik és az édesanyjuk is képes volt rá. E tudás birtokában ők is jobban hisznek abban, hogy képesek lesznek rá – akár részt vettek valaha szülésen, akár nem. A Farmon élő nők újra megtanultak és rendkívül sikeresen alkalmaztak olyan női viselkedésmódokat, amelyekben a civilizált kultúrákban élő nők köztudottan nem jók – azokat, amelyek túlmutatnak az általános orvosi megértés határain a nők testét és a szülést illetően.

Bábaként szerzett tapasztalataim megtanítottak arra, hogy a nők teste még mindig működik. Íme, itt a lehetőség számodra is, hogy betekintést nyerj egy ősi tudásrendszer új értelmezésébe, amelyet a saját általános tudásunkkal együtt alkalmazhatunk. Bárhol és bárhogyan szeretnénk szülni, a tapasztalatunk meghatározó hatással lesz az érzelmeinkre, az elménkre, a testünkre és a lelkünkre az életünk hátralevő részében.

A falumban1 élő nők arra számítanak, hogy hüvelyi úton fogják világra hozni gyermekeiket, mert százból egy vagy két kivétellel mindannyian így szülnek. Igaz, néha nekünk is kórházba kell szállítanunk egy-egy asszonyt császármetszésre vagy műszeres szülésbefejezésre, de az ilyen beavatkozások viszonylag ritkák azoknál a nőknél, akik a Farmon szülnek. (A császármetszések aránya 2000-ig 1,4%; a fogóműtétes és vacuum extractiós szüléseké 0,05% volt nálunk. A császármetszések aránya országosan 32,3%, a műszeres szülésbefejezéseké pedig 10% körüli volt 2007-ben az Amerikai Egyesült Államokban.) A Farmon élő nők tudják, hogy a szülés fájdalmas lehet, de sokan közülük azt is tudják, hogy a vajúdás és a szülés az eksztázis, sőt az orgazmus élményét is adhatja. De mindenekelőtt, akár fájdalmas volt számukra, akár nem, a vajúdást és a szülést mindannyian rendkívüli erőt adó határátlépésként élték meg.

Még sosem hallottál senkit pozitívan beszélni a vajúdásról és a szülésről? Ha nem, akkor nem vagy egyedül. Az észak-amerikai kultúra egyik legjobban őrzött titka, hogy a szülés eksztatikus és megerősítő is lehet. Az eksztatikus szülés belső erőt és bölcsességet adhat az ezt megtapasztaló nőnek. Erről hamarosan meg is bizonyosodhatunk az itt elmesélt számos szüléstörténetből. A falumban élő nők még ha vajúdás közben tapasztalnak is fájdalmat, megértik, hogy a vajúdás és szülés érzeteit elviselhetővé tehetik anélkül, hogy gyógyszerekkel tompítanák el. Tudják, hogy jobb, ha ébren tartják érzékeiket, ha meg akarják tapasztalni azt a valódi bölcsességet és hatalmat, amelyet a vajúdás és a szülés nyújthat.

A könyv első részében ezek a nők mondják el szüléstörténetüket. A történetek egy részét az úttörő nemzedék tagjai mesélik el, akik közösen alkották meg a falunk szülési kultúráját; más történeteket pedig az ő lányaik vagy menyeik mondanak el, akik ebben a kultúrában nőttek fel, vagy akiknek a partnerük nevelkedett itt. Néhány történet olyan nőkről szól, akik otthon születtek és a mi szülési kultúránkban nőttek fel, majd más bábákkal szültek. Megint mások úgy döntöttek, hogy a mi sikeres szülési eljárásunkat választják, és a kisbabáikat a mi születésházunkban hozzák világra. A várandós vagy várandósságot tervező nők számára hasznos lehet újra és újra visszatérni ezekhez a szüléstörténetekhez, hogy ne féljenek a szüléstől.

Első könyvem, a Spiritual Midwifery (Spirituális bábaság) Észak-Amerika egyik legelső bábaságról és szülésről szóló könyve volt, amikor 1975-ben megjelent az első kiadása. Pillanatok alatt több mint félmillió példány fogyott el belőle, majd több nyelvre lefordították, így nemcsak egy generációnyi szülőkorú nő és partnere ismert meg engem, hanem meglepően sok orvos és más szülészeti szakember is. Egyes országokban a könyvet a bábaképző iskolák tananyagának részévé tették. Több helyütt azt mondták nekem az orvosok, hogy azért olvassák a könyvet, hogy kigyógyuljanak szülészeti tanulmányaik során szerzett ijesztő tapasztalataikból. Egyre több olyan orvossal találkoztam, akik MD-nek2 (Midwives in Disguise: „bába álruhában”) nevezték magukat. A könyvnek és a benne közzétett szülési statisztikáknak köszönhetően beutaztam a világot, hogy különféle meghívásoknak eleget téve megosszam kollégáim és saját munkám eredményeit a szülészeti szakemberekkel és számos különböző országból és kultúrából származó nővel. Ez a fajta, kultúrákon átívelő tapasztalat lehetővé tette számomra, hogy átfogó ismereteket szerezzek a szüléssel és az anyasági ellátással kapcsolatban, és összehasonlíthassam, hogy az egyes országokban megkövesedett szülészeti eljárások és szokások hogyan hatnak valójában a nők testének leghatékonyabb működése ellen. A tapasztalatom arra is megtanított, hogy mennyire nélkülözhetetlen a bába minden társadalomban, és milyen fontos, hogy a bábaság önálló szakma legyen – független a szülészettől, amely azonban hajlandó együttműködni a szülészorvosokkal azokban a ritka esetekben, amikor erre szükség van.

Nemrégiben egy ismerős szülészorvos megjegyezte: „A Spirituális bábaság leginkább figyelemreméltó két oldala az utolsó kettő.” A Farmon zajlott szüléseink kimeneteléről írt összegző jelentésre utalt. Azt mondta: „Magyarázza el, hogyan tudták elérni mindazt, amit elértek, hogy mi, akik kórházban dolgozunk, beépíthessük a vívmányaikat a munkánkba.” A könyv második része neki és mindazoknak szól, akik szeretnék megérteni, hogyan lehetett a Farm szülési kultúrája ennyire sikeres. Kitérek azokra a vezérelvekre, amelyek körülveszik és meghatározzák a munkánkat, és az otthonszülésből a kórházi szülésbe átültethető technikákat javasolok.

A második részben részletesen kifejtem, hogy miért olyan titokzatos a nők testének működése szülés közben, és hogyan voltunk mi a Farmon képesek arra, hogy a titok nagy részéről fellebbentsük a fátylat, működő tudássá változtatva azt jóformán mindenki számára, aki a közösségünkben él. Elmagyarázom, miért van olyan nagy különbség a nők szülésélményei között, és miért létezhetnek oly eltérő értelmezési módok azzal kapcsolatban, hogy egy szülés mikor biztonságos és mikor nem. Minderre van logikus magyarázat. Ugyanez vonatkozik a vajúdási fájdalomra is: a második részben belemélyedek abba a kérdésbe is, hogy hogyan lehet a szülést fájdalommentesen – akár orgazmusként – megélni, vagy akár – a civilizált kultúrákban gyakrabban – a létező legintenzívebb fájdalomként. Megtudhatjuk, hogy egy vajúdó nő méhe nemcsak megnyílni, hanem bezáródni is képes, és megismerhetjük azokat a körülményeket, amelyek a vajúdást megakaszthatják vagy visszafordíthatják. Olvashatunk majd néhány praktikus módszerről is, amelynek segítségével elérhetjük, hogy a szülés szexualitása értünk, ne pedig ellenünk dolgozzon.

Mindezek mellett a második rész tartalmaz egy áttekintést az észak-amerikai kórházakban használatos kezelési módokról, és egy kalauzt, amelyből megtudhatod, hogy az ismertetett eljárások közül melyek használata nyugszik tudományos bizonyítékokon, és melyeké nem.

A szülés az életnek annyira megszokott és szerves része, hogy gyakran a véletlenre bízzuk az ezzel kapcsolatos döntéseinket. Hajlamosak vagyunk a mások által kitaposott utat járni, mert feltételezzük, hogy ez a legjobb, amit tehetünk. Mivel egy technológia-központú társadalomban élünk, hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy mindenből a lehető legdrágább a legjobb. Ez általában igaz, ha mobiltelefonokról vagy akár fényképezőgépekről, autókról vagy számítógépekről beszélünk. Ha azonban a szülésre kerül a sor, nem feltétlenül van ez így.

A társaim és én. Balról jobbra: Joanne Santana, CPM; Deborah Flowers, CPM; Pamela Hunt, CPM; Ina May Gaskin, CPM; Carol Nelson, CPM és Sharon Wells, CPM

I.
Szüléstörténetek

Bevezető a szüléstörténetekhez

Óriási lélektani előnyt jelent olyan nőnek lenni, akinek pozitív élménye van a szüléssel kapcsolatban. Pontosan ez figyelhető meg a mi falunkban. Olyan sok szörnyű történet kering a szülésről – különösen az Egyesült Államokban –, hogy nehéz a nőknek elhinniük, hogy pozitív élmény is lehet. A várandós anyák gyakran hallanak ijesztő szüléstörténeteket barátoktól, rokonoktól. Ez különösen igaz az Egyesült Államokra, ahol legalább egy évszázada nemzeti sportnak tekintik a várandós nők véres történetekkel való traktálását. Ezt a trendet csak tovább fokozzák a tévéműsorok, amelyeknek egyik kedvenc témájává vált a szülés. Ezt Stephen King fogalmazta meg a legtömörebben a Légzőgyakorlat című novellájában.1 Az író kitalált szereplője így önti szavakba sok nő szüléssel kapcsolatos félelmét: „Hidd el, ha azt mondják, hogy egy bizonyos dolog fájni fog, akkor az fájni is fog. A legtöbb fájdalom a fejben játszódik le, és amikor egy nőnek azt sugallja az édesanyja, a nővérei, a házasságban élő barátai, az orvosa, hogy a szülés gyötrelmesen fájdalmas, akkor ez a nő mentálisan felkészült a hatalmas fájdalomra”. Stephen King egyébként több otthon született gyermek édesapja.

Az általam ismert legjobb módja annak, hogy elvegyük az ilyen rémisztő történetek élét, ha felemelő, erőt adó történeteket mesélünk. Olyan történetekre gondolok, amelyek megváltoztatnak minket, mivel a történet mesélője tanít nekünk valami újat, vagy segít egészen más megvilágításban látni a dolgokat. Ebből az okból kifolyólag a könyvem első része nagyrészt olyan szüléstörténeteket tartalmaz, melyek főszereplői otthon vagy a bábaközpontunkban szültek, az én segítségemmel vagy a bábatársaiméval. Lehet, hogy a várandós anyukáknak ez lesz a könyv legérdekesebb része. A Farmon csak olyan rémtörténeteket meséltünk egymásnak, amelyek nem nálunk történtek, amelyeknél az ellátás radikálisan különbözött a Farmon dolgozó bábák által nyújtott gondozástól. Ahogy a nők pozitív tapasztalatokat szereztek a szüléssel kapcsolatban, az ő történeteik segítettek csillapítani azoknak a nőknek a félelmeit és aggodalmait, akik még nem szültek gyermeket. A bizalom, amit ezek a nők egymástól kaptak, fontos tényezőként járult hozzá a Farmon elért jó eredményekhez.

A történetekből úgy tanulunk, hogy a tanulságait nem felejtjük el. Megmutatják, hogy minden nő teljesen egyedi módon reagál a szülésre, és hogy ez az egyediség milyen változatos lehet. Néha felidéznek egykor elterjedt buta gyakorlatokat, amelyeket mostanra elvetettek. Néha rávilágítanak az elfogadott orvosi tudás és a nők valós testi tapasztalatai közötti esetleges különbségre – beleértve olyan tapasztalatokat is, amelyekről soha nem írtak az orvosi könyvek, sőt mi több, még lehetőségként sem merülhettek fel az orvosi világban. Ezek a történetek úgy mutatnak rá a test és a lélek kapcsolatára, ahogyan az orvosi tanulmányok képtelenek lennének. A szülésükben aktívan részt vevő nők történetei tele vannak gyakorlati tudással, inspirációval és a többi nő számára hasznos információval. A szülésüket pozitív élményként megélt nők történetei pótolhatatlanok a nők várandósság és szülés alatti valódi képességeiről szóló tudás továbbörökítésében.

James születése – 1986. november 16.

Karen Lovell

Huntsville, Alabama – Rocket City, Egyesült Államok; az a hely, ahol „a határ a csillagos égen is túl van”. Ron, a férjem a világ leggyorsabb szuperszámítógépeket gyártó cégéhez került, és állomáshelyül a NASA Marshall Space Flight Centerét jelölték ki számára. Úgy tűnhetett, hogy mi a legmodernebb technológia felé forduló emberek vagyunk, akik elfogadják a legújabbat és a leggyorsabbat akkor is, ha szülésről van szó. Akkor hogy kerültünk mégis a Farmra?

A magyarázat az idősebbik fiam, Christopher születésével kezdődik. Éppen befejeztem a tanárképzőt. Azt terveztem, hogy ősztől tanítani fogok, de még mielőtt elkezdtem volna, rádöbbentem, hogy várandós vagyok. Ott álltam egy friss diplomával, rengeteg tudományos ismerettel a fejemben, és úgy éreztem, hogy semmit nem tudok a szülésről. Természetesen ismertem a test működésének a mechanizmusát, magát a folyamatot, de teljesen tudatlan voltam a kórházi gyakorlatot és az orvosi szakma hozzáállását illetően. Választási lehetőségeim megismerése céljából elkezdtem alternatívák után kutatni.

A város egyik jó nevű szülészorvosánál tett első látogatásom meglehetősen kellemetlenül zajlott. Elsőként azt közölték velem, hogy a szülőszobában a hőmérsékletet nem lehet szabályozni, noha a fények intenzitásánál erre van lehetőség. Amikor mondtam, hogy nem szeretnék gátmetszést, az orvos a kérdést megkerülve visszakérdezett, hogy milyen gátmetszésre gondoltam, de soha egyetlen szóval nem mondta, hogy akar-e végezni vagy sem. Ez zavart, de lenyeltem, mert éreztem, hogy ennél nagylelkűbb kijelentést nem fog tenni. Pillanatnyilag jó várandósgondozásban részesülök, később még mindig tudok váltani. Mégis az idő múlásával egyre kevésbé voltam biztos ebben az orvosban. Sőt valójában bizalmatlan lettem vele szemben. Kezdettől fogva kisebb utalások tették nyilvánvalóvá, hogy ő és én különbözőképpen gondolkodunk. A leggyanúsabb eset a hatodik hónapban történt, amikor kaptam tőle egy teljesen értelmetlen ajánlott levelet, hacsak nem azt az értelmet olvasta ki belőle az ember, hogy „úgy csináljuk, ahogy én akarom, máskülönben...” Végül, a hetedik hónapban az orvos közölte, hogy nem lesz Leboyer-féle szülés,2 noha ez idáig azzal áltatott, hogy az lesz. Ennél a pontnál tudtam, hogy nem akarom, hogy ez az ember hozzám érjen – a belső vizsgálatok két héttel később kezdődtek volna. Valaki mást kellett találnom.

Egy ápolónő, aki nem hivatalos bábaként is dolgozott, ajánlott a szomszéd városban egy orvost, aki figyelmesebb ellátásban részesíti a nőket. Ezzel az orvossal sikerült a Leboyer-féle szülés, de a kórházi ruhák és a maszkok, amelyek „steril” körülményeket voltak hivatottak létrehozni, pont ezt érték el: sterilitást, hidegséget és megfélemlítést. Ezenkívül a magzati szívhangfigyelő műszer miatt a hátamon kellett vajúdnom, aminek a következménye egy nagy gátmetszés és egy fogóműtét lett.

Az egyik várandós asszony, akivel a fiam születése után barátkoztam össze, a Spirituális bábaság egyik eredeti példányát majdhogynem bibliaként használta. Egyes képeit kitépte a könyvből és kiragasztotta a szobája falára. Nagy hatással volt rám a kislánya születése a saját otthonában. Valahol mélyen azt gondoltam magamban, hogy talán egyszer nekem is lesz egy gyerekem, aki ilyen szeretetteljes és spirituális módon lép majd be ebbe a világba.

A második várandósságom szinte észrevétlenül zajlott. Úgy tűnt, hogy ez a baba csak úgy becsúszott, és semmi problémát nem okoz. Az állapotomra egyedül az utalt, hogy kimaradt a márciusi és az április menstruációm, valamint a ruháim egy kicsit szorítani kezdtek a derekam körül. Nem pazaroltam az időmet, megkerestem a város „leglazább” szülészorvosát. Semmi problémám nem volt vele, és éreztem, hogy nagyon őszinte hozzám. Kereken megmondta, hogy ragaszkodik az infúzióhoz, valamint kórházi követelmény a belső magzati szívhangfigyelés, noha aláírhatok egy elutasító nyilatkozatot, és akkor ezt kikerülhetem. Beletörődtem, hogy szükség esetén ilyen módon szüljek, de folytattam a keresést. Végül Nashville-ben, abban a városban, ahol felnőttem, egy bioboltban sikerült szert tennem a Spirituális bábaság egy példányára. Néhány héttel később levelet küldtem a Farmra, és Deborah Flowers válaszolt.

Azonnal olyan érzés fogott el, mintha egy mélyről jövő imámra érkezett volna válasz. Tovább imádkoztam, hogyha valóban a Farm a megfelelő hely a számomra, akkor hadd szülhessek ott. Ron aggódni kezdett, amikor elmeséltem neki, hogy válaszoltak a Farmról. Hiszen ez idáig olyan elégedettnek tűntem, és a kórház csak tíz percre volt tőlünk. Miért akartam volna a több mint 110 kilométernyi távolságra lévő Farmra menni?

Folytattuk a beszélgetést Ronnal a Farmon történő szülésről. Végül elhatároztuk, hogy nyitott hozzáállással ellátogatunk oda. (Be kell vallanom, én kevésbé voltam nyitott, mint Ron, én egyszerűen tudtam, hogy a Farmon akarok szülni.) Amikor megérkeztünk, találkoztunk Deborah Flowersszel és Pamela Hunttal, akik körbevezettek minket. Deborah megvizsgált, és elmondta, hogy 1 centiméterre kinyílt a méhszáj, és puhák a szövetek. Mindezt én Deborah abszolút gyengédségének tulajdonítottam, és annak, hogy rögtön éreztem a kettőnk közötti egymásrahangoltságot, harmóniát.

Ronra nagy hatással volt, hogy a szülés helyszínét adó házikó a csecsemő állapotának stabilizálására szolgáló kórházi felszerelésekkel is rendelkezett vészhelyzet esetére. Szintén tetszett neki, hogy a bábák nem csak a saját területükön voltak nagyon képzettek, de vészhelyzetek kezelésére, életmentésre is megfelelő képzettséggel rendelkeztek. Ron beleegyezett a Farmon történő szülésbe, amennyiben a biztosításunk fedezi a költségeket. Pár nap múlva kiderült, hogy fedezi.

Mivel Deborah volt az elsődleges bábám, kiönthettem neki a lelkemet. Egyszerűen tudtam, hogy minden rendben lesz. A Farmon minden a helyén volt: voltak a kismamára ráhangolódó bábák, szülőházikó, holisztikus szemléletű központ és szükség esetére orvosi/kórházi háttér. Tetszettek az olyan finom „apróságok” is, mint például az a gyakorlat, amely segít abban, hogy a baba feje repedés nélkül, maga tágíthassa az anya gátját. Vagy hogy nem alkalmaznak ultrahangvizsgálatot vagy CTG-t, és tudják, hogy segítsenek faros babákat a világra, valamint hogy bíznak az univerzumban.

Amikor Huntsville-ben elkezdődött a vajúdásom, először el sem hittem, és folytattam a házunk összes szőnyegének tisztítását. Meg-megszakítva munkámat pihentem az ágyon, hogy lassítsam a kontrakciókat délután 4 óráig, amikor rájöttem, hogy nem tudok több szőnyeget kitisztítani. Vártam még egy ideig, hogy meggyőződjek arról, valóban az történik-e, amire gondolok, majd 5 órakor telefonáltam Ronnak, hogy jöjjön haza. Megérkezett, kivitte a csomagjainkat az autóba, majd miután felhívtuk a bábákat, mi is elindultunk.

A kontrakciók folyamatosan és erősen jöttek. Ron mérte az időt: hétpercenként követték egymást. Mivel a lehető legnyugodtabban ültem, ez nem is változott. Meglepett, hogy a hátam minden egyes kontrakciónál fájt. Az út két óránál valamivel tovább tartott. Hálás voltam a gyér forgalomért. Amikor odaértünk a Farmra, Ron felhívta Deborah-t, aki beengedett bennünket. Felmásztam az ágyra, és Deborah megvizsgált. Közben Ron behordta a csomagjainkat, Deborah pedig segített vajúdni. Chris elaludt egy közeli kempingszékben. Ron leült mellém az ágyra, hogy enyhítse erős hátfájásomat. Deborah megmarkolta a combomat, mialatt Ron a hátamat nyomta. Ez segített, meg is mondtam nekik.

Éreztem, hogy a baba megindul lefelé. Eszembe jutott Kim, egy fiatal nő, akinek a szülését Deborah mutatta meg videón. Kim olyan nyugodt volt, pedig nem volt férje, akire támaszkodhatott volna. Micsoda gyáva nyúl vagyok, itt nyöszörgök, hogy „Jaj, a hátam!”… Az átmeneti szaknál3 feljajdultam, hogy „Ebbe a hátfájásba belehalok!”, utána pedig, és ez valódi ima volt: „Kérlek, Istenem, segíts!” Ebben a pillanatban éreztem, hogy az egész alsó felem kidudorodik. A bábák megjegyezték, hogy milyen rugalmas vagyok. Nyomtam, és ők látták a fejet. Nyomtam még egyet, és kijött a fejecske. Micsoda megkönnyebbülés. A test többi része semmiségnek tűnt. Ron vághatta el a köldökzsinórt, miután a bábák rárakták a köldökcsatot. Chris is pont időben ébredt fel, hogy láthassa ezt a pillanatot. Pár perccel később gond nélkül kinyomtam magamból azt a nyálkás pacát (a méhlepényt).

Gyönyörű kisfiam született, éjjel 11 óra 50 perckor. A fején alig látszottak a születés nyomai. Pihenni akart, mielőtt szopott volna. Jól megnéztük, megvizsgáltuk őt, majd átadtuk Joanne-nek, aki megmérte és felöltöztette, amíg Deborah és Pamela két öltéssel ellátta a gátamon lévő apró repedést.

Nagyon hálás voltam, hogy könnyű várandósságom volt, és a szülésben sem csupán pszichoszociális, hanem egyúttal spirituális eseményt élhettünk meg. Hálás voltam a bábák szeretetéért, gondoskodásáért és a szerető, gondos férjemért. Tudtam, hogy ez az a mód, ahogyan gyereket kell szülni. Élveztem a bábák minden részletre kiterjedő figyelmét, hogy a dolgokat nemcsak a felszínen, hanem ösztönösen is érzékelték.

Másnap annyira jól éreztem magam. Néztem a novemberi tiszta kék eget, a tölgyfákon maradt barna leveleket, és élveztem a nap melegét. Ráébredtem, hogy milyen szerencsés vagyok, hogy vannak olyan dolgok, amin a technika nem tud javítani, és az egyik ilyen dolog épp a szülés évmilliárdok alatt kialakult folyamata. Egyesek számára talán primitívnek tűnik, számomra azonban tökéletes volt.

Harley születése – 1995. október 19.

Celeste Kuklinski

Öt óra körül kezdett szokatlanul görcsölni a hasam. Mivel el akartam kerülni a vaklármát, nem szóltam semmit. Aznap este érettségi-előkészítő órám lett volna az esti gimnáziumban, és nem igazán akaródzott elmennem. Mentorom és barátnőm, Donna, nem támogatta az „iskolakerülésemet”, és elvitt kocsival az órára. A tanárom, Mary szerint csak jósló fájásaim (Braxton-Hicks-kontrakciók) voltak. Mivel nem tudtam koncentrálni, hamarabb hazamentem.

A fájások erősödtek, melegem volt és izgatott voltam. Még mindig nem akartam ezeket a fájásokat kontrakcióknak nevezni, hátha ez még nem is az igazi vajúdás. Mértem az időt: négypercenként követték egymást. Donna megkérdezte, hogy nem akarok-e elindulni a bábához, de úgy döntöttem, hogy várok még, amíg bebizonyosodik, hogy nem vaklárma-e az egész.

Végül, egy régi Star Trek-ismétlés közepén, amikor mindenféle kicsavarodott pózokban ültem a széken, arra a következtetésre jutottam, hogy itt az ideje a bábához menni. Donna és én elmentünk Pamelához. Megvizsgált, és közölte, hogy 3 centiméterre nyitva van a méhszáj, valószínűleg még aznap éjjel szülni fogok. Meglepve és boldogan hazamentünk készülődni.

Elérkezett a pillanat, megjött Pamela, majd hamarosan követte őt Ina May és Deborah. Ezen a ponton én már képtelen voltam a kommunikációra. Próbáltam a testem történéseivel foglalkozni. Nagyon gyorsan követték egymást az események. Nem próbáltam visszafogni egyetlen kontrakciót sem. Engedtem, hogy olyan gyorsan jöjjenek, ahogy akarnak, mivel tudtam, hogy ez segíti a szülés menetét. Minden olyan természetes volt. Hagytam, hogy „sodorjon az ár”. Elmentem fürödni is, és ez is sokat segített az ellazulásban. A kádban vajúdás alatt Ina Maytől és az édesanyámtól kaptam biztatást. Ina May megmutatta, hogyan lélegezzek lassan és mélyeket.

Megpróbáltam, és pont akkor az addigi legerősebb kontrakció söpört végig rajtam. Fel kellett állnom. Valami véres, szürke dolog csöpögött belőlem a fürdővízbe. Ez idő tájt kezdtem el mondogatni, hogy „Ó, Istenem!”. Kiszálltam a kádból, és azt tettem, amire késztetést éreztem, guggoltam, lehajoltam, sétálgattam, mondogattam, hogy „Ó, Istenem”, vagy táncoltam, mint egy hatalmas daru. A kontrakciók nagyon erősek voltak. Alig maradt időm pihenni közöttük.

Emlékszem, ahogy néztem az asszonyokat körülöttem, akik maguk is jó párszor átélték már ezt, és arra gondoltam, hogy teljesen őrültek!

Felmásztam az ágyra, és vonaglásféle mozgásba kezdtem. Az édesanyám valami olyasmit mondott, hogy engedjem, hogy a gravitáció tehesse a dolgát – hát, ezt valóban éreztem is. Néztem, hogy a baba hogyan indul lefelé a hasamban, és megpróbáltam hatékonyan lélegezni, hogy a lehető legjobban segítsem a szülés menetét.

Elérkezett az idő, amikor nyomnom kellett. Ösztönösen masszíroztam a gátamat, hogy segítsem a tágulást. És akkor éreztem a baba kibújásra kész fejét. A kontrakciók olyan intenzívek voltak, hogy nagyon szerettem volna, ha véget érnek. Így összeszedtem minden erőmet, és egy hatalmas nyomással, pár hangos, „ősemberes” nyögéssel-kiáltással végre kitoltam a baba fejét. Majd még egy nyomással testének többi része is kicsúszott. Micsoda megkönnyebbülés!

Noha szinte képtelen voltam „Ó, Istenem”-nél meg „Ó, kicsim”-nél többet mondani, ekkor azt akartam kiáltani: „Hozzátok a fényképezőgépet!”

Amikor Harley-ra nézek, a szívemet elönti a szeretet. Teljesen magával ragad a puszta jelenléte, az ártatlansága, az imádnivalón aranyos hangocskája és arckifejezései, csodálatos, édes alvó arcocskája. Noha megszülni őt fájdalmas volt, ezt az élményt mégsem fájdalmasnak hívnám, hanem NYERSEN TERMÉSZETESNEK.

Pamela vajúdása első gyermekével végtelenül hosszúnak tűnt számomra (bizonyára Pamela számára is). Miután 24 órát együtt töltöttünk, eszembe jutott, hogy áthívjam egy közös barátunkat, Maryt, aki pár nappal korábban szült. Közösségünk majd minden asszonyát ámulatba ejtette Mary szülésre való képessége, hiszen a babái sorra úgy születtek, hogy Mary a vajúdásnak sem volt tudatában, sőt a bábák sem tudtak időben odaérni. (Ina May Gaskin)

Asszonytársi összetartás – 1972. február 13.

Mary Shelton

A második fiamat egy vagy két héttel azelőtt szültem, hogy áthívtak Pamela meglehetősen nehéz, hosszan tartó szüléséhez. A kisfiam születése sima, csodálatos és erőt adó volt, Ina May ezért azt gondolta, hogy talán tudok segíteni Pamelának.

A kisfiam, Jon születése előtti délutánon Ram Dass Be Here Now (Légy itt most!) című könyvét olvastam, amely teljesen magával ragadott és felemelt. Emlékszem, hogy megindított egy bizonyos szó és a jelentése: átadás. Elkezdődtek a kontrakcióim, és éreztem a hatalmas energiahullámokat, ahogy áramlanak bennem. Elképzeltem, hogy a hüvelyem egy nagy, nyitott barlang az óceán mélyén, amelybe hatalmas hullámok áramlanak ki-be. Ahogy a hullámzással beömlött a víz a barlangba, a kontrakcióm erősödött és dagadt, és megtöltött mindent, majd elérve a csúcsot szépen kiáramlott. Újból és újból átadtam magam ezeknek a hatalmas óceáni, ölelő hullámoknak. Csodálatos élmény volt, pezsdítő és nagyon orgazmikus. A férjem, Michael mellettem feküdt, és egy ideig együtt élveztük ezt a csodálatos hullámzást.

Aztán amikor eljött az ideje, hogy bábát hívjunk, a telefon nem működött, így Michael maga segítette Jont a világra. Minden nagyon simán ment, Michael és én nagyon jelen voltunk, nagyon együtt voltunk és szinte belerészegedtünk a történésekbe.

Amikor átmentem Pamela szüléséhez, még mindig tele voltam a kisfiam születésének pezsdítő energiájával. Pamela hosszú órák óta nagyon keményen dolgozott tágulása minden centijéért, fáradt volt és félt. Éreztem, hogy attól fél, hogy nem sikerül majd megszülnie ezt a babát. Valahol mélyen szerettem volna kapcsolódni hozzá, megosztani vele a saját élményemet, ami segíthet neki ellazulni és kitágulni. Pamela meztelen volt, az ágyon feltornyozott párnáknak támaszkodott, és fogta a két térdét. Levettem a ruháimat (kivéve a bugyimat a betéttel, mivel még véreztem Jon születése miatt), és odamásztam mellé az ágyra. Melléfeküdtem: fej a fejhez, mell a mellhez, méh a méhhez. Elmeséltem neki a barlangomat és az óceánt, a hatalmas hullámokat, a duzzadást, a megnyílást. Meséltem neki, hogy újra és újra átadtam és elengedtem magam. Elkezdtük együtt érezni, tapasztalni a kontrakcióit. Kapaszkodtunk egymásba, és együtt ért minket a hullámzás és a fájdalom. A méhem, bár üres volt, együtt dagadt és húzódott össze Pameláéval. Éreztem, hogy a kontrakcióimmal vér áramlik ki, nem túl sok – és tudtam, hogy ez jól van így.

Ahogy Pamela ellazult és megosztotta velem csodálatos vajúdó energiáit, elkezdett szépen, simán tágulni. Nem telt el sok idő, és életet adott egy gyönyörű, nyugodt kisfiúnak. Milyen csodálatos élmény!

Ramez születéstörténete – 2003. május 30.

Njeri Emanuel

Amikor várandós lettem, úgy gondoltam, hogy valószínűleg epidurális érzéstelenítést fogok majd kérni, mert hallottam, hogy a vajúdás gyötrelmesen fájdalmas lesz. Sokat beszéltek erről a szülésfelkészítő tanfolyamon. Először arra gondoltam, hogy inkább császármetszéssel szülnék, mert akkor nem kell a babát kitolnom, mivel hallottam, hogy az a legnehezebb. De amikor jobban belegondoltam, rájöttem, hogy mégsem akarok császármetszést, mert a gyógyulás úgy hosszabb ideig tart. (Az édesanyám járt szülésekre a Farm bábáival az alatt az öt év alatt, amíg a Farmon laktunk, tehát valamelyest ismertem a természetes szülést.)

Amikor ténylegesen elkezdtem vajúdni, beálltam egy időre a zuhany alá, de ez nem volt annyira hatékony a derékfájás ellen, mint a sétálgatás. A szülésznőm a kórházban kérdezgetett, hogy nem akarnék-e visszafeküdni az ágyra, de én azt mondtam: „Nem, jólesik sétálni”. A nagynéném, Carolyn velem maradt, és a kontrakciók alatt nyomta a derekamat.

Kiderült, hogy a kitolás volt számomra a legkönnyebb része a szülésnek – nagy megkönnyebbülésemre. Valaki elém tartott egy tükröt, hogy láthassam, mi történik, amikor nyomok. Mondták, hogy égő érzésre számítsak, de semmi ilyet nem tapasztaltam. Nem végeztek gátmetszést, nem is repedt a gátam, és az édesanyám elmondása szerint Ramez nyitott szemmel született. Amikor megszületett, én sokkal inkább boldog voltam, mint fáradt. Az egész vajúdás és szülés összesen nyolc órán át tartott. Ramez most hathetes és jól szopik. Születése óta két és fél kilót hízott.

Njeri és Ramez

Brianna Joy születése – 1995. június 20.

Bernadette Bartelt

Harmincnyolc éves voltam, várandós az első babámmal. Annyira izgatott voltam! Meglehetősen könnyű várandósság volt, nem voltak reggeli rosszullétek, sem más komplikációk. Rendszeresen jártam tornázni, és a szülészorvosom által javasolt nem túl megerőltető gyakorlatokat végeztem. Nashville-ben terveztem megszülni a babát, hiszen már több mint egy évtizede itt laktam. Négy hónapos várandósan voltam egy ultrahangvizsgálaton, de odanézni is féltem, mert olyan sokat beszélnek a 35 év feletti várandósságok kockázatairól.

A várandósság vége felé, márciusban úgy döntöttem, hogy meglátogatom a Farm bábáit, mert kicsit aggódtam amiatt, hogy a szülészorvosom olyan elfoglalt, hogy férjemre, Rickre és rám alig jutott ideje. A húszas éveim elején éltem a Farmon, amikor odaköltöztünk az édesapámmal és a testvéreimmel. Kellemes érzéssel töltött el, ahogyan a bábák megvizsgáltak. A klinikájuk nem volt olyan modern, mint az orvosom rendelője, de sokkal barátságosabbnak éreztem a légkört. Miután végiggondoltam a dolgot és számos kérdést feltettem, eldöntöttem, hogy szeretném, ha ezek a bábák kísérnék a szülésemet. Tudtam, hogy mivel majdnem 39 éves vagyok, ha a vajúdásom 12 óránál tovább tartana, az orvosom valószínűleg inkább megijedne, mint az itteni bábák, és ez növelné a császármetszés esélyét.

Reménykedtem, hogy Ina May kíséri majd a szülésemet, de volt egy kis gond ezzel a tervvel. Egy bábakonferenciára kellett utaznia előadást tartani, és csak június 19-ére várták haza. Carol megvizsgált június 12-én, és azt mondta, hogy a méhszájam 1 centiméterre kinyílt. Másnap elmentem egy nagyot sétálni. Az elkövetkező két napban nagyon gyakran éreztem a méhemet összehúzódni. 15-én éjjel nehezemre esett aludni, mert a kontrakciók tízpercenként követték egymást. Carol átjött másnap reggel, megvizsgált és megállapította, hogy a méhszájam vékonyodik, és 3 centiméterre van nyitva. Javasolta, hogy folytassam a sétákat, így hát folytattam. Este lefeküdtem, de ismét nehezemre esett aludni a kontrakciók miatt. Ez alkalommal már sokkal erősebbek voltak. Rickkel lesétáltunk a patakhoz, leültünk, én a lábamat egy ideig a vízbe lógattam. Ez kellemesen hűvös és megnyugtató érzés volt. Aznap éjjel a borhűtő tartalmának egy részét segítségül híva próbáltam elaludni, de nem jártam sikerrel. Fél éjszaka le-föl járkáltam a szobában. Viszont amikor Carol legközelebb megvizsgált, jó hírrel szolgálhatott, 5 centiméteres volt a méhszáj.

Június 18-án reggel Carol úgy gondolhatta, hogy a vajúdásom során szükségessé vált egy friss „löket”, mert ricinusolajjal felszerelkezve jelent meg. Majdnem 6 centiméternyire volt nyitva a méhszájam, de tudtam enni, aludni (rövid kis alvásokra gondolok, a kontrakciók között), sétálni és „normálisan” élni az életemet. Aznap még egy batyus alapon szervezett lakomára is elmentem az egyik bába házába. Éjjel Carol nálunk maradt, és segített a kontrakciókat elviselni, mivel esélyem sem volt, hogy aludjak. Rengeteg testhelyzetet kipróbáltam. Ültem a szülőszéken. Térdeltem az ágy mellett egy párnának támaszkodva. Kapaszkodtam a mennyezetből lógó kötélbe. Nehéz volt lazának maradni. Megpróbáltam a légzésemre koncentrálni, ám ez a hátamba kisugárzó kontrakciók miatt igen nehéz volt. Ennél a pontnál nagyon jól el tudtam képzelni, hogy a nők miért folyamodnak valamiféle fájdalomcsillapítóhoz. A méhszájam 7 centiméter körüli lehetett. Hálás voltam Carolnak, mert a segítségével nem gondoltam azokra a fájdalmakra, amelyek még előttem álltak. Meg kell jegyeznem azt is, hogy sok nőt ismerek, aki otthon szült, és úgy gondoltam, ha ők meg tudták csinálni, akkor én is képes leszek rá.

Június 19-én a bábák biztattak, hogy egyek valamit reggelire. Ettem egy kis lekváros pirítóst. Kicsit ideges voltam, de tudtam, hogy nagyon jó kezekben vagyok, és minden rendben lesz. Dél körül ettem egy kis levest, Carol pedig hozott valami energiaitalt, hogy erőt adjon az előttem álló vajúdáshoz. Rick felment az emeletre és aludt egy kicsit, mert az elmúlt pár éjszakán nem sikerült sokat aludnia, hiszen az én életemet próbálta kellemesebbé tenni. Ina May telefonált a repülőtérről, és mondta, hogy körülbelül két óra múlva nálam lesz. Megérkezett és biztosított, hogy a gyermekem születéséig velem marad.

Rögtön arra biztatott, hogy próbáljak pihenni. Aludtam egy keveset, és Rick masszírozta a lábamat. Hányingerem lett, hánytam, és ettől egy kicsit megkönnyebbültem. A kontrakciók erősödtek, lejjebb éreztem őket, égető érzés kíséretében. A legközelebbi vizsgálatnál 8 centiméterre voltam kitágulva. Számos más testhelyzetet is kipróbáltam, és lezuhanyoztam. Ina May hallotta, hogy bizonyos hangokat adok ki, és segített, hogy a légzésem lassítására és mélyítésére tudjak figyelni. Ettől ellazultam, hiszen szükségem volt valamire, ami eltereli a figyelmemet a hátfájásról. A következő vizsgálatnál 9 centis volt a méhszáj – nagy előrelépés! Akkor úgy gondoltam, hogy ki kell mennem a vécére, de elkezdtem lefelé nyomni a babát. A vécéről átültem a szülőszékre, és nemsokára megjelent a baba feje búbja. Úgy éreztem, hogy muszáj valakire támaszkodnom, így Rick mögém ült. A nyomási ingerek között tovább koncentráltam a lassú légzésre. A bábák mondták, hogy milyen erős vagyok, mivel nem panaszkodtam és nem próbáltam harcolni az ingerek ellen. Igazság szerint megkönnyebbültem, hogy nyomhattam, és kifejezetten élveztem a vajúdásnak ezt a részét. Nem gondoltam volna, hogy így lesz, de emlékszem, ez volt a vajúdásban a legélvezetesebb. Ez volt a leggyorsabb szakasz, és tudtam, hogy nemsokára megláthatom a kisbabámat.

Valaki odatartott egy tükröt, hogy láthassam a gyermekem haját. A fejbőre össze volt gyűrődve, így nem igazán hasonlított számomra fejhez. A szülés legintenzívebb része az volt, amikor a baba feje kibújt. Égető érzést éreztem, és mondták, hogy ne siessem el ezt. Úgy háromnegyed órán keresztül nyomtam. Könnyebb lett, amint a baba feje kijött. Tulajdonképpen az egyik karja is kint volt a fejével együtt. A kicsi teste ezután igen gyorsan és könnyedén kicsúszott.

Azonnal felsírt, és a bábák rögtön rátették őt a hasamra. Olyan gyönyörű volt! 3 kiló 96 dekás, tökéletes állapotban lévő kislány. Óriási megkönnyebbülést éreztem, hogy vége a szülésnek. Deborah reggelit készített nekem. Olyan jó volt ismét enni. Brianna Joy az 1937-dik baba volt, aki a Farmon született. Még sokáig nem bírtam aludni az izgalomtól és a boldogságtól.

Brianna Joy

Abigail Rosalee születése – 2000. április 21.

Katie Hurgeton

A férjem, George a Farm Bábaközpontban született 23 évvel azelőtt, hogy megtudtuk, várandós vagyok. A természetes szülés és az otthonszülés nyílt támogatójaként szorgalmazta, hogy a mi gyerekünk is ugyanabban a házban szülessen. Nem volt szükségem erőszakos győzködésre, hogy belássam, ez lesz a legjobb módja a szülésnek mind a kisbabánk szempontjából, mind az enyémből.

Azt gondoltam, hogy az édesanyám örülni fog és izgatott lesz, amikor megtudja, hogy az otthonszülés mellett döntöttünk, és hogy az ország legismertebb bábái fognak rólunk gondoskodni. Nem volt izgatott és nem örült. Ehelyett ő és az édesapám együttes erővel nekem estek, mondván, hogy nem csak magamat veszélyeztetem, de a még meg nem született unokájuk életét is. Akárhányszor beszéltem az édesanyámmal, a mondanivalóját egy újabb horrorisztikus szüléstörténettel fejezte be, valahogy így: „ha nem kórházban lett volna, meghalt volna”. Amikor kifogyott ezekből a történetekből, akkor rátért arra, hogy nem akarok-e epidurális érzéstelenítéssel szülni. „Szükséged lesz rá” – mondta, és édesen mosolygott.

George és én végül közöltük a szüleimmel, hogy értjük a véleményüket, de a saját belátásunk szerint fogunk cselekedni, és elzárkózunk a téma további megvitatása elől. Tudomásukra hoztuk azt is, hogy ha továbbra is támadják és megkérdőjelezik a döntésünket ezzel a témával kapcsolatban, akkor nem fogunk többet hozzájuk átjárni. Nem hozták fel többé a témát – előttünk. Az anyám viszont felhívta a gyerekorvosomat, a háziorvosomat, a legjobb barátnőjét, aki a Vanderbilt Kórház szülészeti osztályának diplomás ápolónője volt, valamint a korábbi szülész-nőgyógyászomat, hogy kikérdezze őket bábáim híréről. Végül bevallotta nekem, hogy mindenki ugyanazt mondta neki: a Farm bábái a lehető legnagyobb tudású és legnagyobb tapasztalattal rendelkező bábák, nagyon jól tudják, mit csinálnak, és hogy az anyám nyugodjon meg.

Ez még csak a kezdet volt.

A következő várandósvizsgálaton Ina May és Pamela egy hosszú lista alapján kérdezgettek, hogy megfertőződhettem-e bizonyos betegségekkel a várandósságom kezdete óta. Amikor a rubeolához értek, megállítottam őket: „A várandósságom első hónapjában kaptam egy rubeola elleni oltást, mert szükséges volt az egyetemi beiratkozáshoz”. Lemerevedtek, és hitetlen mosollyal néztek rám. Ina May azt mondta: „De hát meg kellett volna bizonyosodniuk arról, hogy nem várandós-e, mielőtt beoltották.”

„Hát megkérdeztek” – mondtam. – „De fogamzásgátlót szedtem, és akkor még nem késett a menstruációm, így beoltottak.” Egyikük sem szólt semmit. Ideges lettem. „Lehet, hogy tévedek. Holnap felhívom az orvosomat, és megkérdezem.”

„Jó” – mondta Ina May még mindig hitetlenkedve –, „tegye ezt, és hívjon minket vissza.”

Nem kérdeztem semmit, de amikor George és én hazaértünk, megnéztem, mit ír a rubeoláról a What to Expect When You’re Expecting (Mire számítsak, ha várandós vagyok?), és egész éjjel sírtam. A könyvben a kérdés valahogy így hangzott: „El kell-e vetetnem a gyermekemet, hogyha a várandósság első három hónapjában rubeolafertőzést kaptam?” A válasz úgy kezdődött, hogy „nem feltétlenül”. A könyv felhívta a figyelmet, hogy a rubeola vele született szívrendellenességeket okozhat. Megdöbbenés és mérhetetlen szomorúság uralkodott el rajtam. Amikor másnap felhívtam az orvosomat, tájékoztatott, hogy az az oltás csak emlékeztető oltás volt, és szerinte nincs káros következménye a kisbabára nézve. A 22. héten végzett ultrahangvizsgálat szerint az enyém még mindig az alacsony kockázatú várandósságok közé tartozott, ezért nem volt akadálya, hogy a bábaközpontban szülhessek.

A második kórházi látogatásom elég váratlanul történt. A szülés várható időpontja előtti utolsó látogatásra mentünk a bábaközpontba. Megmérték a vérnyomásomat, és elkezdték sorolni a szokásos kérdéseiket:

„Fejfájás?”

„Igen, volt.”

Valóban ez volt az első komoly fejfájásom a várandósság kezdete óta.

„Mikor?”

„Ma reggel.”

„Bevett valamit a fájdalom ellen?”

„Igen, Tylenolt. De nem segített.”

„Megint megmérném a vérnyomását. Magas.”

Nem gondoltam semmi rosszra. A bábák kimentek a szobából, megbeszélésre. Amikor visszajöttünk, Ina May odajött ahhoz a vizsgálóasztalhoz, amelyen ültem, és azt mondta: „Úgy érezzük, hogy elegendő indíték van rá, úgyhogy szeretnénk, ha…” Itt George és én lélegzet-visszafojtva hallgattunk, mert meg voltunk győződve, hogy Ina May mindjárt megkér minket, hogy költözzünk be a szülőházikóba a hamarosan meginduló a szülés miatt. Az örömünk nem tartott sokáig: „…jó lenne, ha bemenne a kórházba néhány vizsgálatra, a várandósság által indukált magas vérnyomás gyanúja miatt”. George és én teljesen elkeseredtünk. A kórházba? Várandósság által indukált magas vérnyomás? Miután a bábák elmagyarázták, hogy mi ez és milyen kockázattal jár, nehéz szívvel elindultunk a kórházba. Ha a gyanú beigazolódik, a bábák nem vállalják a gondozásomat a Farmon, és a kisbabámat kórházban kell megszülnöm.

A kórházban kaptam egy szobát, kórházi ruhát, majd rákötöttek egy szívhang- és vérnyomásmérő gépre. Körülbelül egyórás megfigyelés után az orvos megállapította: „Lehet, hogy a magas vérnyomását az idegesség okozza, amiért a Farmon készül megszülni ezt a babát.” (A vérnyomásom normális volt a kórházban.) Egészségesnek nyilvánítottak. (A tüneteimet az orvosok „fehér-köpeny-fóbia okozta magas vérnyomásnak” nevezik.)

Ez a kis incidens azonban az eleve ideges szüleimet még inkább aggasztotta. Édesanyám adott nekem egy hordozható vérnyomásmérő készüléket, amivel otthon is figyelemmel kísérhettem vérnyomásom alakulását. Pár nappal a kórházi látogatásom után riasztóan magas értéket mutatott a kijelző. A férjem a munkahelyén egy telefonos konferencián vett részt, így felhívtam az édesanyámat, aki azonnal azt javasolta, hogy menjek be a kórházba. Sajnos a kórház, ahol a háziorvosom dolgozott, több mint kétórányira volt a házunktól. És mivel az édesanyám rettenetesen megkönnyebbült volna, ha a babámat kórházban kellett volna megszülnöm, felhívtam a barátnőjét, Anne-t, a Vanderbilt Kórház szülészetén dolgozó nővért, aki kezdettől fogva őszintén támogatta a döntésünket, és fantasztikusan meg tudta nyugtatni az anyukámat. Ezen a ponton viszont vele értett egyet. Úgy gondolta, hogy elegendő tünetet produkáltam, és a vérnyomásom túlontúl magas. A legutolsó kórházi látogatásomkor nem csináltak vérképet. Anne ennek egyáltalán nem örült, sőt ragaszkodott hozzá, hogy csináltassam meg. Ennek viszont az volt a feltétele, hogy a háziorvosom beutaljon, azaz személyesen kérvényezze a vizsgálatomat. Az orvos egyáltalán nem szívesen tette ezt meg. Egy meglehetősen hűvös telefonbeszélgetés során ismét kijelentette, hogy a magas vérnyomást valószínűleg az okozza, hogy nyugtalan vagyok a Farmon tervezett szülés miatt, majd hozzátette, hogy javasolni fogja Ina Maynek, hogy emiatt kórházban szüljek. A végén viszont hajlandó volt felhívni a Vanderbilt Kórházat, és beutalt az Anne által kiválasztott orvoshoz. Anne megígérte, hogy olyan orvost választ, aki nem szülésmegindítás-párti.

A férjem eljött a munkából, és bementünk a Vanderbilt Kórházba, ahol megvizsgált egy orvos, felvettek a szülészeti osztályra, és kaptam egy szobát. Gépekkel figyelték a baba szívhangját és az én vérnyomásomat. Vettek vért is, majd vártuk az eredményt.

Mindketten felhívtuk a családunkat, hogy készenlétben legyenek, ha az orvos a szülésmegindítás mellett dönt. Amikor megjött az eredmény, nem találtak semmi rendellenességet. Biztató szavakkal küldtek haza, hogy „a bábák biztonságosan világra tudják segíteni ezt a babát”. A szüleim nem tudták, hogy megkönnyebbülhetnek-e vagy tovább kell idegeskedniük.

Április 21-én, a nagyapám temetésének napján, hajnali 4 órakor elfolyt a magzatvíz. Ő volt az utolsó élő nagyszülőm. Felhívtuk Ina Mayt, hogy induljunk-e azonnal. Azt javasolta, hogy próbáljunk pihenni pár órát, és utána induljunk a Farmra. Az első kontrakciómat 4 óra 22 perckor éreztem. Úgy két órával később elindultunk, megfogadva édesanyám tanácsát, aki azt mondta: „A kontrakciók nem kellemesek. De a kontrakciók egy mozgó járműben még annál is kellemetlenebbek.” Összekaptuk a cuccainkat a lakásban, és elindultunk. Eltekintve attól, hogy az autóban sokkal nehezebb dolog hányni, mint egy vécében, nem emlékszem, hogy a kontrakciók között olyan nagy különbséget éreztem volna.

7 óra után nem sokkal érkeztünk meg a szülőházikóba. Hideg volt, de a bábák már órákkal azelőtt átjöttek és befűtöttek, így a ház otthonos és hívogató volt. Nemsokára megérkezett Ina May és Pamela. A belső vizsgálat után Ina May így szólt: „Jó, hogy úgy döntöttek, hogy elindulnak. A méhszája már 8 centiméteres.”

Vajúdás alatt folyamatosan figyeltem az órát, hogy az emlékezetembe véssem, mi mennyi ideig tartott, és később pontosan lejegyezhessem. Ezzel szemben leszámítva az első kontrakció és Abigail születésének időpontját, nem sok mindenre emlékszem. Később azt írtam a naplómba, hogy a kontrakciók körülbelül négy órán keresztül jöttek, és a kitolás két órán keresztül tartott. Ina May mondta, hogy egyes nők a kontrakciókat szeretik jobban, mások a kitolást. Nekem a kitolás volt a legjobb. Ez tűnt számomra a leghatásosabbnak.

Körülbelül kétórányi tolás után megszületett Abigail Rosalee, akinek a feje csak az utolsó előtti nyomásnál bukkant elő. A pontos születési idő reggel 10 óra 22 volt, pontosan hat órával az első kontrakcióm után. Ina May és Pamela elvették, megtisztogatták, megmérték: 3 kiló 90 deka, és felöltöztették a legkényelmesebb kis puha ruhácskájába.

Felhívtuk a szüleim mobiltelefonját a szülőházikóból, éppen akkor szálltak ki az autóból a ravatalozó előtt. Bejelentették az összes barátjuknak és rokonuknak, hogy büszke nagyszülők lettek. (Abigail volt az első unokájuk.) Mesélték, hogy az emberek egymás után jöttek oda hozzájuk kezet rázni ezekkel a szavakkal: „Gratulálunk”, majd rögtön utána: „Fogadjátok részvétünket”. Édesanyám elmesélte, hogy számára ez milyen erős emlékeztető volt az élet és a halál körforgására, és arra, hogy mindnyájan Isten kezében vagyunk.

Autumn Apple Windseed születése – 1970. november 11.

Kim Trainor

Első gyermekem születése Manhattanben teljesen hagyományos, kórházi szülés volt. Először egyedül voltam egy szobában, magányosan a félelmeimmel, a magzatburkot pedig megrepesztette egy ápoló. Utána bezsúfoltak egy kiabáló és ordítozó nőkkel teli terembe. A legtöbben nem beszéltek angolul. A jelen lévő orvosok mind kínaiak voltak, és csak nagyon csekély angol- és spanyoltudással rendelkeztek.

Oxytocint kaptam, hogy gyorsítsák a vajúdást. Mondták, hogy feküdjek nyugodtan. Mivel egyszer felültem, hanyatt fekve odaszíjaztak az ágyhoz, és egy nővér jól megszidott, mondván: „Ne próbáljon már guggolni!”

Éles neonfény világított rám, hogy az orvosok jól láthassanak, amikor beléptek. Mivel ebben a kórházban futószalagszerűen zajlottak a szülések, az orvosok égve hagyták a villanyt, és otthagytak egyedül vajúdni, odaszíjazva az ágyhoz. Hosszú napoknak tűnt (15 óra volt), mire éreztem a baba fejét a lábam között. Hívtam a nővért, hogy szerintem mindjárt szülni fogok. Gyorsan átvittek a szülőszobába, a lábamat kengyelbe és lábzsákba rakták, és elvégezték a szokásos gátmetszést: 12 öltésnyit. A kisbaba szó szerint kilőtt belőlem, ordítva és pirosan, és elvették, még mielőtt láthattam volna, hogy kisfiú-e vagy kislány. Akkor kiütöttek éterrel, hogy összevarrják a fölösleges gátmetszés helyét. Amikor felébredtem, végre megmondták, hogy egészséges, 3 kiló 80 dekás kislányom született.

Megpróbáltam megszoptatni, de csak húsz percet adtak. Gondjaim voltak, így segítséget kértem. Egy haragos nővér kedvetlenül próbálta mutatni, hogyan szoptassak. Durván összenyomta a mellemet, és kijelentette, hogy nem az a fajta nő vagyok, aki szoptatni tudna. Amikor ez után a sikertelen próbálkozás után elvitték a síró gyermekemet az újszülöttosztályra, utánaszaladtam. Utolértem a nővért, és elvettem a kislányomat, hogy megnyugtassam. Ekkor azonban két ápoló elcipelt onnan. Elszakítottak tőle, visszavittek a szobámba, és erős nyugtatót adtak, amitől nem aludtam, viszont nem bírtam mozdulni. Ez hihetetlenül traumatikus élmény volt. A szülés megsebzett és megviselt, elkábítottak és megfosztottak a gondozási ösztönömtől és a bizalom érzésétől. Egy ilyen trauma után tudtam, hogy soha többé nem fogok ilyen embertelen körülmények között szülni.

Lily Rose Heart születése – 1976. november 20.

Kim Trainor

Hat évvel később a második gyermekemet vártam. Biztosan tudtam, hogy otthonszülést szeretnék bába segítségével, de nem tudtam, hogyan kell ezt megszervezni. Egy barátnőm mesélt nekem a Farmról és azoknak a nőknek tett ajánlatukról, akik nem akarják a magzatukat elvetetni, de nincs semmilyen támogató hátterük. Tudtam, hogy meg akarom tartani ezt a gyereket. Az apa nem támogatott minket, ezért úgy éreztem, legalább hadd szülessen ez a baba olyan helyen, ahol a természetes szülést pártolják.

Négy hónappal a szülés előtt érkeztem meg, és beköltöztem egy régi favázas katonai sátorba, amely a ház és a sátor kombinációja volt. Amikor 1973-ban megérkeztem, a közösség létszáma négyszáz körül volt, közöttük számos várandós pár és a családjuk, rokonságuk. Beilleszkedtem a tennessee-i erdei életbe. Mindig valamiféle közösségi munkát kaptam, az ötéves kislányom pedig tagja lett a gyerekközösségnek, akik lovakat gondozhattak, játszhattak az erdőben, és amikor dolgoztam, más anyukák vigyáztak rá. Amikor éppen nem kellett mást csinálnom, négy másik anyukával én is egy gyerekcsoportot gondoztam.

Amikor elérkezett a szülés ideje, már ismertem azokat az asszonyokat, akik a bábáim lesznek. Egészségesnek és erősnek éreztem magam a teljesen vegetáriánus étrendtől. A kislányom, a még meg nem született kisbabám és én valóban jól éltünk és fejlődtünk.

Amikor elfolyt a magzatvizem, felhívtam Leslie-t, az ügyeletes bábát, hogy közöljem vele, hamarosan be fog indulni a szülés. Sietve átjött és megvizsgált. Minden olyan kellemesen nyugodt és szeretetteljes volt. A kislányom ki-be járkált a szobából egy darabig, de ott volt egy másik anyuka is, aki a vajúdásom alatt figyelt rá. A szülési hullámok erősek és folyamatosak voltak. Öt csodálatos asszony

vett körül, akik mindannyian otthon szültek és tudták, hogy mit érzek. Bátorítottak, masszíroztak, viccelődtek velem és meg-megpusziltak. Úgy éreztem magam, mint egy különleges személy, aki egy különleges babának készül életet adni.

Az átmeneti szakban ziháltam, és úgy éreztem, nem tudom folytatni. Ekkor a mögöttem ülő nő ezt mondta: „Most erre van szükséged” – és adott egy puszit. Ettől nevetni kezdtem. És elkezdtem nyomni, ami számomra fantasztikus érzés volt. Olyan jó volt. Nagyon mély hangon nyögtem, majdnem úgy, mint egy tehén. Sötétedett és kezdett lehűlni a levegő, így meggyújtottuk a kerozinlámpát, és tüzet raktunk a fatüzelésű kályhában.

A szülés eksztázisa csodálatos volt. A pici lányom, egy hosszú és kecses kisbaba, kicsúszott belőlem mind a 4 kiló 40 dekájával, a legkisebb repedés nélkül. Mindnyájan nevettünk. Micsoda felemelő érzés! A bábák a mellemre helyezték Lilyt, és mindnyájan csodáltuk és imádtuk őt. Megköszöntem a bábáknak, ők pedig megköszönték nekem, hogy olyan könnyű volt nekem segíteni a szülés alatt.

Természetesen és könnyedén hangolódtam rá a kisbabámra. Könnyen és boldogan szopott, én pedig erősnek éreztem magam. Úgy éreztem, ha ezt meg tudtam csinálni, bármire képes vagyok. Ez a keményen dolgozó, őszinte emberekből álló közösség megtanított, hogyan legyek az, aki valójában vagyok. Eldöntöttem, hogy velük maradok, hogy ők legyenek a törzsem és a családom.

Lily

Illusztrációk

Douglas Stevenson

Ina May Gaskin

Ina May Gaskin

Michael Jones

A szerzőről

Ina May Gaskin a szerzője a nemzetközileg ismert, Spiritual Midwifery (Spirituális bábaság) című könyvnek. 1970-ben férjével, Stephennel és 250 fiatallal együtt megalapította a Farm közösséget a Tennessee-beli Summertownban, és felkeltette a világ érdeklődését a természetes szülés iránt. Alapítója és igazgatója a Farm Bábaközpontnak, amely szintén a Farmon található. Eddig a bábaközpont több mint 2900 szülést látott el. 1994-ben az American Journal of Public Health megjelentette a központ eredményeit, kiemelve az alacsony halálozási és megbetegedési arányt, valamint az orvosi beavatkozások alacsony számát.

Ina May a világ számos pontján tartott előadásokat bábakonferenciákon és orvosi egyetemeken az utóbbi három évtizedben. 1997-ben megkapta az ASPO/ Lamaze Irwin Chabon Díjat és a Tennessee Perinatális Egyesület Elismerés Díját. 1999-ben a szülészeti szakirodalomban hivatalosan is elismertek egy olyan szülészeti technikát, amelyet Ina May népszerűsített és tanított – miután ezt megtanulta a Guatemala hegyvidékén élő bennszülött maja bábáktól. A Gaskin-manőver az első olyan bábai (vagy szülészi) technika, amelyet egy nőről neveztek el. Ina May alapító tagja és korábbi elnöke az Észak-Amerikai Bábaszövetségnek (Midwives’ Alliance of North America, MANA). Ő képviseli a MANA-t a Biztonságos Anyaság Kezdeményezés az Egyesült Államokban (Safe Motherhood Initiatives – USA) szövetségi találkozóin, és kezdeményezte a Biztonságos Anyaság Paplan Projektet (Safe Motherhood Quilt Project), hogy felhívja a figyelmet az elkerülhető anyai halálesetek problémájára. Egyike a Koalíció a Szülészeti és Anyasági Ellátás Javításáért (Coalition to Improve Maternity Services, CIMS) egyetértési okirat megalkotóinak, illetve az ehhez tartozó „Tíz lépés az anyabarát szülési szolgálathoz” létrehozóinak. 2002-ben a Yale Egyetem Morse College vendégtanára lett.

Diplomáját angol nyelvből szerezte a Northern Illinois Egyetemen 1962-ben, 1963-tól 1965-ig szolgált a Békehadtestben. Képesített hivatásos bába. Jelenleg is a Farmon él.

Jegyzetek

Beköszöntő

1 Szeretném megjegyezni, hogy ehhez a faluhoz tartozik egy iskola, orvosi rendelő, vízhálózat, egy szójaélelmiszereket előállító telep, valamint több vállalkozás, köztük egy kis üzem, amely a falunk találmányát, egy személyi sugárzásdetektort állít elő és forgalmaz.

2 Az MD eredeti használata szerint a medical doctor, vagyis az orvosi cím angol nyelvű rövidítése. (A ford.)

I. Szüléstörténetek

1 Ennek a novellának az olvasását csak szülés után javasoljuk, noha ennek a félelmetes történetnek nem a szülési folyamat a félelmetes része.

2 A Leboyer-féle szülésnél a tompított fények és halk beszéd mellett az újszülöttet testmeleg vizű kádba helyezik.

3 Az átmeneti szak a tágulási és a kitolási szak határa, amely tehát a teljes tágulást követő, de a nyomási ingert megelőző időszak.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Beköszöntő

I. Szüléstörténetek

II. A legfontosabb tudnivalók a szülésről

Bevezető

1. A test és a tudat szoros kapcsolata

2. Ami vajúdáskor történik

3. A fájdalom és az élvezet hullámzása

4. A záróizmok törvénye

5. Amit a várandósságról és a várandósgondozásról tudni kell

6. A vajúdás kezdete

7. A szülés: mozogjunk szabadabban, engedjük, hogy a gravitáció dolgozzon helyettünk!

8. Elfelejtett vaginális erők és a gátmetszés

9. A szülés harmadik szakasza

10. A bábaság történetének kiemelkedő egyéniségei

11. Amire senki sem számít a várandósság alatt

12. Hüvelyi szülés császármetszés után (Vaginal Birth after Cesarean, VBAC)

13. Hogyan válasszunk gondozót

14. Milyen lehetne a bábaság és az anyaság a 21. században? – látomás a jövőről

Szakkifejezések magyarázata

„A” függelék

„B” függelék

„C” függelék

„D” függelék

Forrásjegyzék

Név- és tárgymutató

Illusztrációk

A szerzőről

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Raleway – SIL Open Font License