Peter Sloterdijk

Stressz és szabadság

– részlet –

Fordította
Weiss János

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Peter Sloterdijk: Streß und Freiheit
© Suhrkamp Verlag Berlin 2011.
All rights reserved by and controlled through
Suhrkamp Verlag Berlin.
Hungarian translation © Weiss János, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 286 4
ISSN 3004-2178

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Leiszter Attila
Borítóterv: Tillai Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

1
A politikai nagytestek
mint stresszközösségek

2
Lucretia forradalma,
Rousseau visszavonulása

3
Stressz és szabadság

4
A realitás reakciója

5
Az elkötelezett szabadság forrásáról

Jegyzet

Utószó
Egy antiszociológiai elmélet
alapvonalai (Weiss János)

1
A politikai nagytestek
mint stresszközösségek

Egy tiszteletreméltó régi közhely szerint a filozófia és a tudomány a csodálkozásból jöttek létre. Így már Platón is azt mondatja a maga Szókratészével, hogy a meglepődés vagy a csodálkozás a filozófia igazi kezdete.1 Ezzel összhangban Arisztotelész így fogalmaz egy kiemelt helyen: „Az emberek […] most is, meg régen is, a csodálkozás következtében kezdtek el filozofálni.”2 Ezek a hangzatos mondatok nekem mindig is kicsit gyanúsak voltak. Közel ötven év óta foglalkozom filozófiai és tudományos irodalommal, és a különböző tudományos területekről számos szerzőt ismertem meg – vagy olvasmányokon, vagy személyes találkozásokon keresztül –, de talán egyetlen kivételtől eltekintve sohasem találkoztam olyan személlyel, akiről komolyan azt lehetett volna állítani, hogy szellemi munkálkodásának gyökerei a csodálkozásban rejlenek. Ellenkezőleg: inkább az a benyomásunk, mintha a megszervezett tudomány és az intézményessé szilárdult filozófia hadjáratot indított volna a rácsodálkozás ellen. A hadjárat szereplői, a tudós személyiségek régóta a befolyásolhatatlanság maszkja mögé rejtőztek – ezt pedig „ámulatrezisztenciának” is nevezhetjük. Jelenlegi tudásunk és kultúránk nagyjából és egészében a sztoicizmus nihil admirari beállítottságát tette magáévá. Ha az antik bölcsességtan a befogadókba belevéste azt a szabályt, hogy már semmin se csodálkozzanak, akkor ez a maxima csak a modern korban érte el a maga célját. A 17. században Descartes az estonnement-t a kedély negatív affekciójának tekintette, és egy nagyon kellemetlen, nemkívánatos megzavarodásként jellemezte, amelyet azonban egy szellemi erőfeszítéssel le lehet győzni.3 Racionális kultúránk fejlődése ezen a ponton összhangban van egyik megalapítójával. Ha a mi korunkban valahol még fölfedezhető lenne az eredeti thaumazein (egy hatalmas tárgy előtt való csodálkozó megállás) valamiféle nyoma, akkor az csak valamilyen félreeső hang vagy egy laikus szava lehetne, amelyet senki sem vesz komolyan – a szakértők megrándítják vállukat, és visszatérnek a napirendhez.

Ez semmilyen diszciplínára nem igaz annyira, mint a társadalomtudományokra. Belső mércéjük szerint ezek egy rácsodálkozástól mentes zóna eredményei. Ami, ha jól meggondoljuk, eléggé bizarr lelet, mert ha van valami, ami feltétlen igényt támaszt arra, hogy kiváltsa mind a laikusok csodálkozását, mind a tanultak rácsodálkozását, akkor ez a nagy politikai testek létezése. Ezeket a politikai testeket korábban népeknek neveztük, ma pedig, egy kérdéses szemantikai konvenciót követve, „társadalmaknak” hívjuk őket. E szó alatt általában a modern nemzetállamok populációját értjük, vagyis a nagy, sőt nagyon nagy politikai egységek demografikus volumenét, több milliótól egy milliárd tagig. Semmi sem annyira csodálatra méltó, mint ennek a több milliós vagy milliárdos összességnek a létezni tudása, a maga nemzeti kulturális burkában és sokféle tagolódásában. Mélyen meg kellene döbbennünk, látván ezeket a politikai csoportokból álló seregleteket, amelyeknek – nem tudjuk, hogyan – újra és újra sikerül ellátniuk a hozzájuk tartozókat azokkal a meggyőződésekkel, hogy ők a közös helyzetük és a közös előtörténetük alapján egymással sorsszerűen össze vannak kötve, és egy és ugyanazon társadalom tagjai. De egyúttal egy jogi közösség tagjai is, és részesei egy és ugyanazon lokális túlélési projektnek. Ezeknek az objektumoknak a csodálatossága felülmúlja az érthetetlenséget, mihelyst szemeink elé idézzük, hogy a legújabb időkben a politikai nagytestek – mondjuk a 17. századtól, a nyugati liberális kultúra kezdetétől – általában olyan populációk, amelyeket egy növekvő individualizációs tendencia alakított. Individualizmusnak én azt az életformát nevezem, amely föllazítja az egyesnek a kollektívumba való beleszőttségét; és így megkérdőjeleződik a közös ősidők óta fennálló abszolutizmusa, és ezzel együtt minden egyes ember sui generis részesül az abszolútum méltóságából. Semmi sem meglepőbb, mint egy olyan civilizáció fennállása, amelynek többségét az a meggyőződés hatja át, hogy a saját egzisztenciája egy fokkal valóságosabb, mint mindaz, ami a kollektívum oldalán áll.

Én a következőkben – föllázadva a nem csodálkozó politikusok és szociológusok főáramával szemben – egy csodálkozási gyakorlatot szeretnék bemutatni; miközben igyekszem jobban megérteni a kortárs életformák mélységes csodálatosságát is. Adott egy civilizáció, amely éppen a miénk, és amely arra épül, hogy az individualisztikus populációt hatalmas politikai nagytestekben integrálja – lássuk be, ez egy reálisan létező magas fokú valószínűtlenség. Az egyszarvúak egzisztenciáját általában a mesékbe utaljuk, de a valóban létező milliófejű mesebeli állatot, a „társadalmat” magától értetődőnek vesszük. Ám azt talán már sikerült jeleznem, hogy ennek a nagy képződménynek a stabilitása egyáltalán nincs előre garantálva. A társadalom tagjai a mai életformájuk fenntarthatóságát egyre inkább maguk is problematikusnak tekintik – ha nem így lenne, akkor az egyes társadalmi alrendszerek elitjei egy ideje nem a saját modus vivendijük tartósságáról vitatkoznának. Kétségen kívül áll, hogy a „fenntarthatóság” a jelenlegi kulturális válság centrális tünete: a felelősséghordozók beszédein keresztül úgy hat ránk, mint egy neurotikus ketyegés, amely arra utal, hogy a mai hajtóműben megmagyarázatlan feszültségek rejlenek. Ez egy rossz közérzetre válaszol, amely létezésünket a technikai civilizációban tarthatatlanságérzéssel itatja át. Utóbbi érzés elválaszthatatlan attól a felismeréstől, hogy „társadalmunk” – hogy most ezt a gyanús fogalmat minden árnyalás nélkül alkalmazzam – egy önfenntartási stresszbe került, amely tőlünk szokatlan teljesítményeket követel meg… … …

Jegyzet

Ez a szöveg azt a beszédet adja vissza, amelyet a szerző 2011. április 6-án a Berliner Rede zur Freiheit keretei között tartott a Friedrich Naumann Alapítvány meghívására. A szerző köszönetet mond Katrin Burkhardtnak, az Allianz SE Räpresentanz Berlin vezetőjének, és Wolfgang Gerhardtnak, a Friedrich Naumann Alapítvány elnökének, a szívélyes vendégszeretetért.

Utószó
Egy antiszociológiai
elmélet alapvonalai

„Ne hagyjuk, hogy az integráció kérdésében a szociológusok elámítsanak bennünket […].”1 Mert a szociológusok el akarnának ámítani minket? Annyi biztos, hogy a szociológia központi témája a társadalmi integráció. És noha sok változata van az erről szóló elméletnek, Sloterdijk egyetlen konkrét elképzelést sem említ. Mintha eleve óvni akarna ezektől, és nem is azért, mert hibásan értelmeznek valamit, mert elhibázott koncepciót nyújtanak valamiről, hanem azért, mert „ámítani” akarnak – elkápráztatni, elbűvölni. Ide jól illeszkedne egy kitekintés, amit Sloterdijk maga elhárított, mondván, nem akar beszélni arról, hogy az emberek „a hamis önképeik rabszolgáivá”2 válhatnak. Persze ebbe nem is feltétlenül férne bele a saját társadalmukról kialakított „hamis kép”. Az alapkérdés mindenesetre az lenne, hogy mi a baj a szociológiai elméletekkel? Úgy összességében, mindenféle differenciálás nélkül. Ha a fenti idézet folytatására ügyelünk, akkor az derül ki, hogy a szociológiai elméletek (állítólag) nem vesznek tudomást arról, hogy „minden egyes ember egy párhuzamos társadalom”;3 vagyis nem tudnak számolni az individualitásokkal, és eleve a kollektívumokra helyezik a hangsúlyt. És így képtelenek bármit is mondani az emberi szabadságról. A szabadság elmélete viszont egy antropológiai koncepció, ahonnan nem lehet csak úgy átmenni az interszubjektivitás elméletére. (És persze volt a hegeli filozófia, amely ezt az egész összefüggésrendszert a feje tetejére állította: a szabadság már eleve csak társadalmi körülmények között jöhet létre; és a társadalmon belül a jogban testesül meg. „A jog a szabadság létezése a külsődlegességben; csak a társadalomban van meg a maga valósága, a jog nem más, mint a szabadság megvalósulása a társadalomban.”4 De erről Sloterdijk nem vesz tudomást.) A szociológiai elméletek szétzúzzák a filozófiai elméletalkotásnak ezt az antropológiai bázisát (mielőtt megkülönböztetnénk az egyes elgondolásokat, megismerkednénk az alapfogalmakkal, stb.). Egy már létező, viszonylag jelentős hagyománnyal rendelkező diszciplína ilyen en bloc elutasítása mindig magára vonja a dilettantizmus gyanúját. De valóban el kell fogadnunk Sloterdijknak ezt az elméletét? Tényleg helyt kell adnunk a szociológiai tradíció efféle külsődleges kritikájának? Nehéz eldönteni, miközben az biztosnak tűnik, hogy az elemzéseknek van egy hangsúlyozott kordiagnosztikai igénye. Joggal gyanakodhatunk arra, hogy Sloterdijk ezzel a kis könyvvel egy nagy, ha nem is szociológiai elméletet, de egy filozófiai ihletettségű társadalomkoncepciót akart kidolgozni – a dilettantizmus határvidékén mozogva… … …

Weiss János

Jegyzetek

1 Platón: Theaitétosz, 155d. „Merthogy a filozófusjellem legfőbb vonása épp a rácsodálkozás; és a filozófia is ebből származik, nem másból […].” Budapest, Atlantisz, 2001. 35. Ford. Bárány István.

2 Arisztotelész: Metafizika, I, 2, 982b. Budapest, Felsőoktatási Jegyzetellátó Vállalat, 1959. 7. Ford. Halasy Nagy József.

3 René Descartes: „A lélek szenvedélyei”, 73: „A megdöbbenés meghatározása pedig: túlzott csodálkozás, amely mindenkor csakis rossz lehet.” In uő: A lélek szenvedélyei és más írások. Budapest, L’Harmattan – KRE, 2012. 103. Ford. Dékány András.

Utószó

1 Jelen kötet, 41.

2 Uo. 29.

3 Uo. 41.

4 Rudolf Eisler: Philosophen-Lexikon. Leben, Werke und Lehre der Denker. Berlin, 1912. A második kiemelés – W. J.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 286 4
ISSN 3004-2178

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL
Alpha – Free Font