© 2020 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Conceal, don’t feel

ISBN 978-963-584-900-0

Fordította Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Borítóterv: Catalina Castro and Scott Piehl

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Joanie Cooknak és Kristen Marinónak,

akik hozzám hasonlóan megveszekedett Jégvarázs rajongók.

— J. C.

ELSŐ FEJEZET

– Köszöntsétek Elzát, Arandelle hercegnőjét!

Elza kilépett szülei árnyékából a napfényre. A nép a falu főterén gyűlt össze, hogy hatalmas tapsviharral köszöntsék a hercegnőt. Több száz ember érkezett az eseményre. Voltak köztük fiatalok és idősek egyaránt, sokan zászlókat lengettek, rajtuk a királyi család címerével. A tömeg éljenzett, virágokat dobáltak Elza felé. A gyerekek apjuk vállán ültek. Néhányan kocsik tetején álltak, mások a közeli ablakokon hajoltak ki. Mindenki jól akarta látni a hercegnőt. A szülei hozzászoktak, hogy megjelenjenek a nép előtt, de Elza csak mostanában, tizennyolcadik születésnapja után csatlakozott hozzájuk a nyilvános eseményeken.

Az igazat megvallva, legszívesebben továbbra is az árnyékban maradt volna, de hívta a kötelesség.

– Köszöntünk, Elza hercegnő! – kiáltozták az emberek.

Elza és szülei egy külön erre az eseményre épített emelvényen álltak. Elza innen jól belátta a kastély kapui előtt elterülő udvart, ugyanakkor úgy érezte, mindenki őt nézi.

Hallotta, amint egy anya a kislányához fordul, és így szól:

– Nézd! Ő Arandelle hercegnője! Hát nem gyönyörű? Add át neki az ajándékot!

A kislány az emelvény előtt állt, egy csokor lila hangát tartva a kezében – ez volt Elza kedvenc virága. Ám valahányszor megpróbálta odanyújtani Elzának a csokrot, a tömeg elállta az útját.

Elza segélykérőn nézett édesanyjára. A királynő finoman bólintott, mire Elza felfogta ruhájának szegélyét és elindult lefelé a lépcsőkön. Ezen a napon halványkék ruhát viselt, hozzáillő kabátkával. Világos szemét a királynőtől örökölte, mégis inkább édesapjára hasonlított világos hajával, amit legtöbbször fonott kontyban viselt a tarkójánál.

– Köszönöm a szép virágot! – mondta Elza a kislánynak, miközben illedelmesen átvette a csokrot, majd újra fellépett az emelvényre, hogy szólhasson a néphez. Édesapja segítségével már régóta gyakorolta, hogyan beszéljen magabiztosan sok ember előtt.

– Örömmel köszöntünk mindenkit, aki eljött! Ma délután Axel Ludenburg bemutatja a királyi családot ábrázoló szobrát, melyet oly nagylelkűen királyságunknak ajándékozott – kezdte meg beszédét. Tapsvihar tört ki. – Mielőtt Mr. Ludenburg lerántaná a leplet a szoborról, meg kell jegyeznem, hogy az alkotás évekkel ezelőtt készült, így bronzba öntve sokkal fiatalabbnak tűnök majd, mint most, önök előtt állva.

A tömeg nevetésben tört ki, Elza pedig büszkén pillantott apja felé. Ez a mondat Elza ötlete volt. Édesapja bátorítóan mosolygott rá.

– Mr. Ludenburg ajándéka igazán sokat jelent királyságunk számára. – Elza a szobrászra mosolygott. – Most pedig itt az idő, hogy bemutassam önöknek Mr. Ludenburgot! – Elza félreállt, hogy az idősebb úriember is az emelvényre léphessen.

– Köszönöm, hercegnő!

Mr. Ludenburg olyan mélyen hajolt meg Elza előtt, hogy fehér szakálla szinte a térdét súrolta. Ezután az összegyűlt néphez fordult:

– Igazán hálás vagyok Agnarr királynak, Iduna királynőnek, és a mi szépséges Elza hercegnőnknek, amiért lehetővé tették, hogy szobrot készítsek a tiszteletükre. Remélem, minden közeli és távoli faluból idelátogató vendéget örömmel tölt majd el, ha a szobrom köszönti őket, amint belépnek Arandelle kastélyának kapuin!

Segédjére nézett, aki előresietett, hogy elvágja a kötelet, mely összefogta a szökőkút közepén álló szobrot takaró leplet.

– Íme az arandelle-i királyi család!

A tömegnek szinte elállt a lélegzete; elragadtatott tapsvihar következett.

A király, a királynő és Elza most látták először az elkészült szobrot. Elza emlékezett rá, hogy modellt ült Mr. Ludenburg vázlataihoz tizenegy éves kora körül, de egészen addig szinte teljesen elfeledkezett a szoborról, amíg édesapja nem említette, hogy ő fog beszédet tartani az átadása alkalmából.

– Gyönyörű! – mondta Elza Mr. Ludenburgnak, és valóban úgy gondolta, hogy a szobor csoda szép. A bronzszobor olyan volt, mintha egy pillanat megfagyott volna az időben. Mr. Ludenburg tökéletesen formázta meg a királyi családot. Az ifjú király fenségesen festett koronájával és palástjával, gyönyörű feleségével az oldalán, aki tiarát és csodás ruhát viselt. Szülei ölelésében állt egyetlen gyermekük, Elza, Arandelle hercegnője, aki jóval fiatalabbnak tűnt, mint most, tizennyolc évesen.

Önmaga tizenegy éves képmását látva Elzát elöntötték az érzelmek. Egykeként magányosnak érezte magát a kastélyban. Szülei a királyság ügyeivel voltak elfoglalva, ő pedig, amikor a tanulás mellett ideje engedte, sokat bolyongott az üres szobákban, követve az idő múlását. Szülei persze igyekeztek játszótársakat találni neki az inasok és nemesek gyermekei között, de senki sem pótolhatott egy testvért, akivel együtt nő fel, és akiben megbízhat az ember. Efölött érzett bánatát Elza magában tartotta, nem akarta szüleit terhelni vele. Főleg azért, mert édesanyjának Elza után nem lehetett több gyermeke.

– Ugye, milyen szép a szobor, anya? – kérdezte Elza.

A királynő csendesen állt mellette. Elza látta, ahogy kék szeme végigpásztázza a szobor minden pontját, majd mélyen, szinte alig hallhatóan felsóhajt. Ahogy Elzára pillantott, szomorúnak látszott.

– Tényleg az! – mondta, megszorítva lánya kezét. – Méltón mutatja be a családunkat, és hogy kik vagyunk, nem igaz? – tette hozzá, a király felé fordulva.

Az örömteli esemény ellenére Elza szülei kissé komornak tűntek. Vajon azért, mert a szobor jóval fiatalabbnak ábrázolta őket? Talán az idő gyors múlása szomorította el a királyi párt? Apja gyakran mesélt Elzának a napról, amikor trónra lépett. Régen történt, de még mindig tele volt élettel. Elza magában azon tűnődött, vajon mi szomoríthatta el a szüleit, de a nyilvánosság előtt nem faggathatta őket.

– Igen, igazán megtisztelő! – válaszolta a király, majd Elzára nézett. Úgy tűnt, valamit még mondani szeretne, de végül magában tartotta. – Elza, el kellene köszönnöd az alattvalóinktól! – szólalt meg végül. – Vacsorát tartunk Ludenburg úr tiszteletére a kastélyban. Hamarosan indulnunk kell, hogy mielőbb készen álljunk a vendégek üdvözlésére.

– Igen, apa! – mondta Elza, és megtette, amire a király kérte.

– Axel Ludenburgra, és csodás munkájára! – mondta a király, és serlegét magasan a nagyterem vacsoraasztala fölé emelte. A vendégek csatlakoztak hozzá.

– Axelre! – kiáltották, majd koccintás következett.

A vacsora bőséges volt, a társaság zajos és vidám. A hosszú asztalnál minden helyet elfoglaltak a vendégek. A király legkedvesebb barátját, Lord Peterssent is meghívta az ünnepségre. Ludenburg úr családja szintén részt vett a vacsorán, hajón érkeztek Bronzországból, mely régóta Arandelle kereskedelmi partnere volt. Bronzország hercege is velük tartott, és Elza mellett foglalt helyet.

– Valamint Arandelle-re és Bronzországra! – tette hozzá a herceg. Testalkatához képest igen nagy volt a szája. Ahogy felállt, Elza nem tudta nem észrevenni, hogy vagy fél méterrel alacsonyabb az asztaltársaság többi tagjánál. – Igyunk arra is, hogy nemzeteink még sokáig együtt növekedjenek és virágozzanak!

– Arandelle-re és Bronzországra! – visszhangozták a vendégek.

Elza édesanyjával koccintott.

– Annyira örülök, hogy végre együtt vacsorázhatunk! – mondta a herceg Arandelle királynőjének, mialatt a személyzet leszedte a tányérokat, és előkészítette a desszertet. – Örömmel tölt el, hogy megismerhetem a hercegnőt, aki Arandelle fényes jövőjének a jelképe. – A herceg a szemöldökét ráncolta. – Úgy vettem észre, eddig nem igazán jelent meg a nagyközönség előtt.

Elza udvariasan viszonozta a mosolyát, de nem szólt. Ahogy édesanyja szokta mondani, egy hercegnőnek meg kell tanulnia, hogy meghallgassa az embereket, de csak akkor beszéljen, ha fontos mondanivalója van.

– Elzát annyira lefoglalták a tanulmányai, hogy mostanáig nem sok nyilvános megjelenésre vittük magunkkal – mondta a királynő, majd Mr. Ludenburgra nézett. – Azt azonban természetesen nem hagyhattuk, hogy ne vegyen részt a családunkról készült szobor felavatásán. Végtére is a mai este a családról szól.

Elza igyekezett elrejteni a mosolyát. Édesanyja értett hozzá, hogyan terelje megfelelő irányba a beszélgetést.

Elza aznap találkozott először Bronzország hercegével. Rögtön meg is állapította, hogy jobban kedveli Blakeston hercegét, akinek kedves szemei voltak, és aki különösen unalmas vacsoraesteken mindig ügyelt rá, hogy titokban egy kis csokoládét csempésszen a hercegnő kezébe az asztal alatt.

Elza persze tudta, hogy az „unalmas vacsoraestek” valójában „fontos tárgyalások”. A királynő sosem mulasztotta el figyelmeztetni őt, hogy amikor eljön az ideje, készen kell állnia arra, hogy elfoglalja a trónt. Elza akkoriban főképp nevelőnői társaságában töltötte napjait, az írás, matematika és államigazgatás tudományát tanulmányozva. Emellett édesapjával találkozókon vett részt. Addigra már ahhoz is elég idős volt, hogy a kastélyban tartott számos díszvacsorán megjelenjen. Rég elmúltak már azok a napok, amikor másik szobába küldték vacsorázni, miután gyorsan köszöntötte a vendégeket. Igaz, az élet kevésbé unalmasan telt, de még mindig vágyott olyasvalakinek a társaságára, aki vele egyidős, és akiben megbízhat. Természetesen már régóta nem látogatták játszótársak.

– Ó, ez természetes, de a hercegnő túl nagy kincs ahhoz, hogy rejtegessék! – A herceg az asztalt ütögette, mintha nyomatékosítani akarná a mondandóját. Olyan sokat mozgott, miközben beszélt, hogy a parókája ide-oda lengedezett.

– Egyet kell hogy értsek Őméltóságával! – kapcsolódott be Lord Peterssen a beszélgetésbe. – Ő immár egy fiatal hölgy, aki készen áll arra, hogy részt vegyen a királyság ügyeiben.

Elza rámosolygott. Édesapja és Lord Peterssen annyira közel álltak egymáshoz, hogy nemcsak egy tanácsadó volt, hanem családtagnak számított. Elza mindig is nagybátyjaként tekintett rá. Ahogy jó nagybácsihoz illik, a vacsora előtt már figyelmeztette Elzát, hogy a herceg kissé tapintatlan.

– Pontosan – fejezte ki egyetértését a herceg. – Elza hercegnő, biztos vagyok benne, hogy sokat tanult a fjordok felhasználási módjairól. – Elza bólintott. – Nos, Bronzországban a nagyapám fedezte fel az első fjordot. Neki köszönhető, hogy…

A herceg csak mondta, mondta, amíg Lord Peterssen torokköszörülésével félbe nem szakította.

– Rendkívül érdekfeszítő történet, Kegyelmed! Később folytathatnánk, úgy látom, szervírozzák a desszertet! – Elfordult, mielőtt a herceg félbeszakíthatta volna. – Remélem, még mindig éhes, Mr. Ludenburg!

Mintha csak erre vártak volna, a személyzet tagjai megjelentek az ajtóknál gyümölcs- és desszerttálakkal, majd az asztalra helyezték őket.

– Ezek az édességek, sőt másfélék is elérhetők Bronzországban – csatlakozott a beszélgetéshez a herceg, miközben magához vett egy süteményt és két kekszet.

Elza tudta, hogy nem szép dolog erre gondolni, de a „Bronzország” egy kicsit úgy hangzott, mint a „Borzország”, és a hercegben valóban volt valami borzszerű. Édesapjára pillantott. Vajon ő is észrevette ezt a fajta hasonlóságot a herceg és országa neve között? Elza legtöbbször nem tudta, mit gondol valójában a király. Akkor épp Mr. Ludenburg feleségével beszélgetett. Lord Peterssen a szobrásszal tárgyalta meg következő tervét, így a herceg, a királynő és Elza csendesen ültek a helyükön.

– Felség, az ön lánya igazán bájos! – mondta a herceg, s ettől Elzának azonnal bűntudata támadt korábbi gondolatai miatt. – Jó királynő lesz.

– Köszönöm! – mondta Elza édesanyja. – Ebben magam is biztos vagyok.

– A szüleim alaposan felkészítettek – tette hozzá Elza a királynőre mosolyogva. – Tudom, hogy amikor eljön az ideje, készen állok majd Arandelle vezetésére.

A herceg érdeklődően pillantott rá.

– Igen, igen! Ebben biztos vagyok! Nagy kár, hogy kegyed az egyetlen örökös. A Déli-szigeteken tizenhárom fiú áll sorba a trónért.

Elza megragadta az asztalon álló serlegét, nehogy olyat mondjon, amit később megbánna. Furcsamód a serleg jéghideg volt.

– Uram, nem hinném, hogy…

Édesanyja félbeszakította.

– Elza azt próbálta elmondani, hogy a tizenhárom örökös rengeteg.

A királynő higgadtnak látszott. Megszokta már, hogy az emberek állandóan szóba hozzák az örökösök kérdését.

– A sors úgy akarta, hogy csupán egy gyermekem legyen, a világ azonban tele van meglepetésekkel.

Csillogó szemekkel nézett Elzára.

– Tudom, hogy jól boldogul majd a jövőben!

– Királyságunknak egyetlen erős vezetőre van szüksége – tette hozzá magabiztosan Elza. – Ezt bennem megtalálják.

A herceg a homlokát ráncolta.

– Igen, de ha bármi okból nem tudna a trónra lépni…

– Biztosíthatom, herceg, hogy teljes mértékben felkészültek vagyunk Arandelle jövőjének tekintetében – szólt mosolyogva a királynő.

A herceg a fejét vakarta, mire a parókája kissé lecsúszott. Szemüvege fölött a királynőről Elzára pillantott.

– Nemsokára eladósorba lép. Akadnak már kérői? Arandelle és Bronzország vagy egy másik kereskedelmi partner szövetsége igen jövedelmező lenne.

Elza az ölében lévő szalvétát nézte. Érezte, ahogy ég az arca.

– Elzának rengeteg ideje van még kérőt találni – mondta a királynő. – Jelenleg az a legfontosabb, hogy a lányunk a királyság körüli teendőire koncentráljon.

Elzát sokkal inkább lefoglalták a nevelőnőjétől kapott államvezetéssel kapcsolatos feladatok, mint a kérők kérdése.

– Köszönöm, hogy törődik velem, kegyelmes uram! – tette hozzá Elza. – Amint megtalálom a megfelelő kérőt, ön lesz az első, akit értesítünk!

Úgy tűnt, a herceg nem érzékelte a gúnyos élt Elza megjegyzésében. A királynő rosszalló pillantást vetett lányára, de Elza nem tudta visszafogni magát.

Amikor a herceg végre visszavonult, és Mr. Ludenburg és felesége is elköszöntek, a király, a királynő és Elza visszavonultak hálószobáikba.

– Jól kezelted a helyzetet – dicsérte meg a királynő Elzát. – Remekül társalogtál, és sikerült lenyűgöznöd a herceget a kereskedelmi tárgyalásokkal kapcsolatos tudásoddal.

– Úgy tűnt, meglepetésként érte, mennyit tudok – mondta Elza.

Feszültnek érezte magát, mintha egész este a vállain cipelte volna a királyság sorsának súlyát. A feje is fájni kezdett, alig várta, hogy egyedül maradhasson a szobájában.

– Nagyon büszke vagyok rád! – szólt a király. Az este folyamán most először engedte el magát igazán. Feleségére mosolygott, és a karjára fektette a kezét.

Elza nagyon szerette együtt látni kettejüket. Még mindig annyira szerelmesnek tűntek! Kettejük kapcsolata igazán irigylésre méltó volt.

– Egy napon nagyszerű királynő leszel! – tette hozzá édesapja.

– Köszönöm, apa! – válaszolta Elza, de gondolatai máshol jártak.

Akkor úgy tűnt, nagyon messze van még az a nap.