Schiffer András

Apály idején

– részlet –

KALLIGRAM
2025

© Schiffer András, 2024
ISBN 978 963 468 533 3

Előszó

Legutóbbi – egyúttal első – kötetem (Zöld jelzés – Vázlat egy új politikához; Kalligram, Budapest, 2018.) bevezetőjét 2018 húsvétján jegyeztem le. Az akkori összegzés a 2002 és 2017 között napvilágot látott publicisztikáimra épült, egyetlen „kitérővel”: hivatásos politikusi pályafutásom (2010–2016) az írások egymásutániságát is megszakította, így abból az időszakból parlamenti beszédeim közül válogattam. Az előző könyv akkor készült el, amikor lezárult az a parlamenti ciklus, amelynek még magam is részese lehettem. A mostani kötetben szereplő írások időrendi sora onnan indul, hogy 2018 tavaszán teljesen kiszálltam a pártpolitikából. Öt évvel ezelőtt így fogalmaztam: „Közéleti publicisztikáim a legtöbb esetben egy pillanatra reagáltak. Közülük most azokat válogattam ki és rendeztem össze, amelyeket a pillanaton túlmutatónak érzek. Amit most a nyilvánosság elé tárok, reményeim szerint, egyszerre vázlat és elrugaszkodási pont egy új, rendszerkritikus politikához. S persze egy szubjektív lenyomat is Magyarország elmúlt másfél évtizedéről.” Ez a motiváció változatlan az elmúlt fél évtizedet átölelő, mostani kötetet illetően is.

Amikor 2018-ban kézbe vehettem első könyvemet, egyáltalán nem gondoltam arra, hogy ezt a sort folytatni fogom. Volt bennem egy intellektuális szégyenlősség is a publicisztikai válogatás, mint műfaj okán. Csakhogy éppen ebben az előző fél évtizedben esett át a politikai nyilvánosság egy újabb szerkezetváltozáson. A közéleti viták súlypontja világszerte áttevődött a közösségi platformokra. A közösségi platformokon néhány szó, vizuális inger, pillanatnyi benyomás generál nagy figyelmet. Keserű felismerés, hogy amíg a rendszerváltást, de az ezredfordulót követő évtizedekben is veretesebb publicisztikákról, tanulmányokról olykor hónapokig, évekig beszéltek az emberek, ma ez a terminus néhány órára, esetleg napra szűkült. Egy hosszabb szöveg tehetetlen kavicsként süllyed el a hírfolyamokban. A könyvalak, az offline forma az, amely a gondolatot meg tudja őrizni az időben. Arra jöttem rá, hogy ha egy-egy, pillanaton túlmutató szándékkal készült írásommal ugyanolyan hatásfokot szeretnék elérni, mint egy-két évtizeddel ezelőtt: elkerülhetetlen egy újabb gyűjteményes kötet összeállítása, a külön-külön megformált gondolatok egymás mellé rendezése.

Mivel a nyilvánosság változó szerkezetéhez időközben magam is idomultam, meglátásaimat gyakran röviden, pár mondatban teszem közzé a közösségi platformon (»facebook.com/schifferandras«). Éppen ezért, ahogyan első kötetembe parlamenti beszédeimet, úgy most a másodikba Facebook-posztjaimat illesztem a publicisztikáim közé. Reményem most is ugyanaz: a műfaj váltakozása talán befogadhatóbbá teszi a tartalmat.

A rendszerváltást követő negyedszázadban olybá tűnt, mintha a hazai politikai közbeszéd eloldódott volna a globális folyamatoktól. Sokszor támadt olyan érzésem, hogy olyan burokban élünk, amelyik megvédi Magyarországot a globális kihívásoktól – igaz, nekünk sincsen ráhatásunk a világ dolgaira. Ezt a „védőburkot” először a 2008-as pénzügyi, majd a 2015-ös migrációs válság repesztette meg. A 2018–2023 közötti időszakban pedig már a belpolitikai konfliktusok is a globális trendek, krízisek szoros függvényévé váltak. A két legnagyobb globális megrázkódtatás, a Covid–19-világjárvány és a Great Lockdown, majd az ukrajnai háború, nyomában a multipoláris világrend kialakulásával a szellemi horizonton is új törésvonalakat tett kitapinthatóvá. A politikai összecsapásokat a globális nagytőke és az ilyen-olyan nemzeti burzsoáziák küzdelme dominálja: ezt az érdekkonfliktust mindkét tőkefrakció előszeretettel maszkírozza identitáspolitikai háborúvá. A kapitalista rendszer alapvető konfliktusán (a tőke-munka/tőke-természet ellentétpárokon) felhúzható bal-jobb dichotómiát a globális kapitalizmus korszakában egyre élesebben metszi keresztbe a globális-lokális (globalista-szuverenista) felosztás. Ahogyan a tudományra hivatkozva 2020 márciusában egy „varázsütéssel” állították le a komplett világgazdaságot, majd ugyancsak a tudományra hivatkozva tettek kötelezővé kísérleti vakcinákat a liberális demokráciák többségben: láthatóvá vált egy törésvonal a felvilágosodás utáni modernitás, a „művelt Nyugat” kritikátlan hívei és kritikusai között. Ráadásul ugyancsak az elmúlt öt esztendőben robbantak a globális politikai nyilvánosság főáramába a woke-kapitalizmus és az óriásvállalati – jórészt a klímaváltozást felhasználó – zöldre festés álságos, valójában elcsatornázó, a rendszerellenes lázadás társadalmi táptalaját felemésztő divathullámai.

A kötet indító fejezete, egyúttal címadó írása, az Apály idején eredetileg a 2019-es EP-választást követően, a Mérce felkérésére született. Ebben az írásban foglaltam össze saját politikai pozíciómat, a magyar szuverenista baloldali, globalizációkritikus politikára váró feladatokat a 2010–2018 közötti ellenzék összeomlása után, a kétféle – progresszív és populista – jobboldal szorításában. A kötet záró fejezete ugyancsak egyetlen írás: a Válságkezelés harmadik útja címet viselő értekezésben – a Great Lockdown idején, home office-ban – azt próbáltam bemutatni, hogy a kívülről, mesterségesen előidézett válsághelyzetet miként lehetne felhasználni egy, a rendszerváltás utáni zsákutcás paradigmával szakító, lokalista fordulatra. A helyzetértékelő nyitányt és a cselekvési alternatívát felvázoló zárást hét fejezet köti össze. Közülük háromnak szántam súlyponti szerepet. A Lássuk át a rendszert! című fejezet az óriásvállalatok uralmát jelentő világrend – woke, progresszív, zöldre festett álarcok mögötti – valódi mozgatóira kíván rávilágítani. A Mélyállamtól mélyállamig című fejezet történeti kontextusban próbálja meg bemutatni a NER, a 2010 után kiépülő új magyarországi rendszer természetrajzát, míg az Amikor a jogállamot kivakcinázzák Európából című fejezet azokat a dilemmákat veti fel, amelyek miatt a 2020–2022-es korlátozás- és vakcinapolitika alapjaiban kezdte ki a nyugati liberális demokráciák legitimációját. Ebben a kötetben – szándékaim szerint – a további négy fejezet képezi a gondolati hidat. Az A „difficult direction” és a „tools” című fejezet Magyarország és a centrum érdekeit képviselő uniós intézmények konfliktusos viszonyát vizsgálja, mintegy a korábbi kötetet lezáró írás (A nagy európai képmutatás) folytatásaként. Az Enélkül soha nem lesz közös hazánk, közös nemzetünk című fejezet szól a velünk élő XX. század súlyos terheiről, a Túszul ejtett ellenzék című fejezet a progresszív parlamenti ellenzékkel, az A gazdagok kormánya című fejezet pedig a populista kormánnyal szembeni kritikáimat foglalja össze.

•

Köszönet a kötet megjelenését biztosító Kalligram Kiadó munkatársainak, továbbá valamennyi, a kötetben szereplő írások eredeti megjelenését lehetővé tevő szerkesztőségnek.

Schiffer András

Budapest, 2023. szeptember

1. Apály idején

(megjelent a merce.hu-n, 2019. 06. 20-án)

A 2019-es EP-választások eredményein kirajzolódó globális trend a neoliberális jobboldal és a populista jobboldal, egészen pontosan: a globális nagytőke és a nemzeti burzsoáziák küzdelmét mutatja. Ebben a „játékban” – néhány biztatónak tűnő esztendő után – most úgy tűnik, a rendszerkritikus erőknek nem osztanak lapot (a német Zöldek tündöklése is sajnos sokkal inkább szól a német liberális mező befoglalásáról, mint valamiféle szabályt erősítő kivételről). A magyar eredmény ebbe a trendbe illeszkedik. Az elmúlt hónapok eseményei azt mutatták, hogy az ellenzéki térfél egyetlen, közös O1G-platformon fog nekifutni a következő három esztendőnek: közös közpolitikai kiállások, országszerte bejelentett helyi együttműködések uralták a hírfolyamokat. Az EP-választás valójában a közös platformon belüli helyosztó mérkőzés volt. A képlet most letisztult. A kormánypropaganda immáron nem riogathat azzal, hogy ellenzéki győzelem esetén három, nagyjából azonos erejű, ám különböző identitású párt (vagy pártszövetség) „horrorkoalíciója” kerülne hatalomra. Hirtelen az is okafogyottá vált, hogy az ellenzéki térfél egyik részének a másik „náci beszéde” vagy „szemkilövetése” miatt kelljen magyarázkodnia. A térfél ugyanis egy „old school” és egy „new generation”, de egyaránt neoliberális és így egymással kompatibilis ellenzéki pártra egyszerűsödött le. Az államfüggő nemzeti burzsoázia kiépítésén ügyködő (ennyi a hungarikum) populista jobboldalnak a neoliberális jobboldal az ellenfele. Okkal állapítja meg Kiss Viktor‍¹, hogy visszajutottunk oda, ahol 2009-ben voltunk, és okkal búsong azon Lányi András‍², hogy Orbán és Gyurcsány úgy kellenek egymásnak, mint egy falat kenyér (így van ez egyébként 2006 ősze óta). Apály idején nincs más teendőnk, mint hátralépve, a kikötőből felmérni térben és időben a terepet: ha egyszer – talán még a mi életünkben – eljő a dagály, tévutak nélkül futhasson neki a zavaros vizeknek egy rendszerkritikus hajó.

A szovjet birodalom bukásával beköszöntött a neoliberális konszenzus időszaka. Fukuyama 1992-ben bátran elmélkedhetett a történelem végéről. Kiss Viktor kiváló írásában pontosan állapítja meg: „1989 után a kihívó nélkül maradt és hegemón pozícióra törő liberális erők annak a tézisnek a nevében léptek föl, hogy csak a kapitalizmus és a liberális demokrácia kombinációja hozhat létre harmonikus, gazdag, szabad és boldog társadalmakat. Ez a meggyőződés legitimálta, hogy a liberális korszak kiépítésének projektje során gazdasági, politikai és társadalmi szinten is hozzáláttak az „európai világ” gyökeres átalakításához – ennek egyik zászlóshajója lett az Európai Unió.”‍³ Hatványozottan igaz volt ez az „európai felzárkózásra” sóvárgó posztkommunista félperifériára, ahol a tervgazdaság és a diktatúra romjai alól kikecmergő társadalmak vakon bíztak az újkapitalizmus Nyugatról importált kurrens hittételeiben. A rendszerváltás utáni Magyarországon minden egyes kapitalizmuskritikus – vagy szimplán csak a vadprivatizáció módját bíráló – mondat bátran számíthatott a „kommunista”, „csurkista” vagy a „szakszerűtlen és ostoba” jelzők bármelyikére a hivatalos kánonban. S ha lenne aktanyilvánosság, talán azt is pontosan látnánk: kevés dologra fordított a rendszerváltás éveiben akkora energiát a hatalomátmentő állambiztonság, mint a szociáldemokrata és zöld kezdeményezések szétzilálására. Talán nem véletlenül.

A globális kapitalizmus pontosan attól hihetetlenül életképes rendszer, hogy személytelen mechanizmusai immáron nem adminisztratív úton szállnak szembe a rendszer kritikusaival, hanem a kritika lényegéről könnyedén leválasztható, ám érzelmileg telített követeléseiket marketingeszközként építik be a rendszerbe. Ahogyan FAM fogalmazott a ’68-at követő „preventív ellenforradalomról”‍⁴: „Kifogjuk a szelet a forradalom vitorlájából és szépen beépítjük, mi több, intézményesítjük, hogy a rendszer megmaradjon.” Néhány hete a mandiner.hu-n jelent meg egy tanulságos írás a woke-kapitalizmus természetéről.‍⁵ Leimeiszter Barnabás bizonyítékot lát arra, hogy a konzumerizmus nem csupán megágyazhat a társadalmi progressziónak (jelentsen ez persze bármit), hanem annak valóságos motorja lehet. Eléggé emblematikus, ahogyan a Liberal Currents szerzője‍⁶ beszól a kizsákmányolás miatt fintorgóknak: a társadalmi igazságosság ügyének igenis szüksége van a kapitalizmusra. Leimeiszter szerint, az így kialakuló woke-kapitalizmus az identitáspolitika mérhetetlen módon kitágult spektrumában tobzódó „másságok” gazdasági kiaknázását szolgálja. Ezzel lehet sikerrel elterelni a figyelmet arról, hogy például a Nike hogyan zsákmányolja ki ázsiai alkalmazottjait, vagy az Apple kínai dolgozóinak munkakörülményeiről, környezetszennyező üzemeiről. Leimeiszter cikkében idézi a The New York Times szerzőjét, Ross Douthatot‍⁷, aki úgy véli, a cégek társadalmi állásfoglalásai csupán arra szolgálnak, hogy senki ne piszkálja őket a pénzcsinálás közben. Slavoj Žižek a 2016-os Trump–Clinton-párharc kapcsán jegyezte meg‍⁸, hogy a populisták ellenfelei valójában semmiféle hajlandóságot nem mutatnak a status quo megváltoztatásra, s azért veszik fel a harcot a marginális identitású emberek védelmében, hogy ne kelljen a valódi problémákkal vesződni, ne kelljen újragondolni a politikai-gazdasági rendszer alapvetéseit. Kettős fronthatás című művében‍⁹ Kiss Viktor arra mutat rá, hogy a hidegháborút követően a technokrata, neoliberális terjeszkedés kezdettől fogva egy markáns civilizatórikus projekttel társult, amelynek célja a polgárok százmillióinak „multikulturálissá”, „civillé”, „képzetté”, „versengővé”, „öngondoskodóvá” és „politikailag korrekté” változtatása volt – különösen az „elmaradott” déli és keleti területeken. „A »liberális alapértékek« terjesztése során jól finanszírozott NGO-, média- és tudományos hálózatok jöttek létre (nem egyszer amúgy évekkel korábban, alulról szerveződő értelmiségi körökből, civil szervezetekből és mozgalmakból). Ezek »ideológiai államapparátusként« (Althusser) léptek fel, a liberális elitek hegemón törekvéseinek nyílt eszközeiként pedig folyamatos kampányokat indítottak az állítólagos »szabadságot« és »demokráciát« veszélyeztető patológiák (a szexizmus, a rasszizmus, a homofóbia és hasonlók) ellen” – teszi hozzá. A jelenséget lehet demokráciaexportnak vagy kulturális imperializmusnak is nevezni, azonban a kilencvenes években régió-semlegesen gyarmatosította a baloldalt (és a főáramú zöldeket) Nagy-Britanniától Magyarországig. A technokrata, neoliberális terjeszkedés visszatérően megkísérli semlegesíteni és elcsatornázni a rendszerkritikát, amely így – szándéka ellenére – alkalmasint még erősítheti is a liberális narratívát. A gyarmatosított baloldal (lásd még: álbaloldal, kaviár-baloldal) „segíteni akarja a szegényeket”, de nem beszél a kizsákmányolásról. A gyarmatosított baloldalon az érzületek (lásd pl.: „szolidaritás érzése”) helyettesítik az elveket: az érzületek feletti viták remekül terelik el a figyelmet a természeti erőforrások, valamint a megtermelt javak elosztásának sorsáról.

A kilencvenes évekre kialakult neoliberális konszenzus az ezredfordulóra meggyengült (ezt jól mutatta a globalizációkritikus világmozgalom felívelése), majd a 2008-as globális pénzügyi válsággal fel is bomlott. Kiss Viktor azt írja‍¹⁰: a jobboldali populizmus (szerintem szerencsésebb a populista jobboldal, mint meghatározás) annak köszönhette sikereit, hogy a nemzetállamok és a politikai vezérek szintjén ígért védelmet és ellensúlyt a 2008-as válság után elbizonytalanodó vagy veszélyeztetett helyzetbe jutott társadalmi rétegeknek, védelmet ígért mind a (neo)liberális gazdasági és politikai elitek és az EU-intézmények önös és antidemokratikus ármánykodása, mind pedig a globális térből érkező kihívások ellen. Ezt az önmagában helyes diagnózist érdemes két irányba tágítani. A 2008-as hitelválság ugyanis csak egy gyújtópont volt. A konzumerizmus, a technokrata, neoliberális terjeszkedés kihívás elé állította nemcsak a természetes közösségeket, de a közösségek híján világba vetett ember önmeghatározási próbálkozásait is. A szabadkereskedelmi nyomulás pedig még a centrum-országokban is szembe fordította a nemzeti burzsoáziát a globális nagytőke törekvéseivel (a Trump-jelenség ebből érthető meg). A nemzeti burzsoáziákat szolgáló populista jobboldal erőkultusza attól sikeres szerte a világon, mert a rendszerválságtól frusztrált tömegek számára a „régi jó” (értsd: globalizáció előtti) világ rekonstruálását ígéri, ebből vezeti le pofon egyszerű válaszait az önmeghatározási kérdésekre, s éppen a marginalizált helyzetű csoportokkal szembeni indulatok felkorbácsolásával csatornázza el a rendszerkritikus energiákat, így lesz rendszerfenntartó.

A posztkommunista félperiférián a rendszerváltás nyertese többnyire a korábbi nómenklatúrából kinövő nómenklatúra burzsoázia lett. Az ő politikai képviseletük a rendszerváltás pillanatában – hatalomtechnikai megfontolásokból – kihasította magának a baloldali szegletet, s innentől kezdve, ezekben az országokban a „bal-jobb” ellentétpár immáron nem a tőke-munka, illetve tőke-természet törésvonalakon elfoglalt álláspontot, hanem a XX. századi traumákhoz való viszonyt (úgyismint: érzületet) írja le. A rendszerváltó elitek valóban azt ígérték a társadalom széles rétegeinek, hogy az általuk hozott áldozatok teszik lehetővé, hogy végül eljussanak az individualizált fogyasztói társadalom Kánaánjába.‍¹¹ Ez az ígéret – az évszázados felzárkózási vágy kielégítésére hivatott – uniós csatlakozás projektjében tárgyiasult. Csakhogy Böröcz József joggal vonja le a következtetést‍¹²: „A csatlakozásnak kétségkívül voltak-vannak – fölöttébb korlátozott – hasznai. Az más kérdés, hogy e hasznot a közép-kelet-európai régióban két fő érdekcsoport: a mindenkori helyi kormányok klientúrája, illetve a nyugat-közép-európai régió Kelet-Közép-Európa lerablására szakosodott nagytőkéje fölözi le.” A magyar nómenklatúra előbb – a kádári status quo fenntartása érdekében – eladósította az országot, majd nemcsak a közvagyon széthordásában járt élen, de áruba bocsátotta a rendszerváltás hajnalán a „külföldi működő tőke” számára pótolhatatlan kincset érő információs tőkéjét is.‍¹³ Az így kialakult nómenklatúra burzsoázia nagyon hamar – és alárendelt szerepben – szövetségre lépett a betelepülő multinacionális cégekkel, a globális nagytőkével. Az új hatalmi szövetség gazdaságpolitikája egyetlen sikerkritériumának az ország külföldi tőkevonzó-képességének növelését tette meg, miközben a térségben is példátlan módon áldozta fel azokat a termelőkapacitásokat is, amelyekben egyébként a szocialista Magyarország komparatív előnyökkel rendelkezett. A magyar paradigma a kettéosztott és alacsony hozzáadott értéket termelő gazdaságról, kritikátlan mintakövetésről, elhúzódó foglalkoztatási krízisről, az összeomló nagyiparból utcára tett tömegek szociális transzferekkel – a horni status quóval (lásd még: „szociális érzékenység” mint a magyar álbaloldal öndefiníciója) – való féken tartásáról, pangó bérszínvonalról, továbbá a külföldi tőkét a hazai vállalkozásokkal szemben kedvezményező támogatáspolitikáról szólt. Ez a paradigma az ezredfordulót követően kifullad.‍¹⁴ Ráadásul az ezredfordulótól, a konszolidálódó piacgazdaságban, a nómenklatúra burzsoázia információs tőkéje, a nyolcvanas években szerzett igazgatási ismerete rohamosan devalválódott. A jegybanki kamatpolitika közben folyamatosan visszafogta a hazai vállalkozások beruházásait, az elszabaduló devizahitelezés pedig családok és kkv-k tömegeit hozta lehetetlen helyzetbe. Az államháztartás újra úszott az adósságban. Ebben az állapotban találta Magyarországot a neoliberális konszenzus 2008-as megbomlása, ebben a helyzetben ábrándult ki a magyar társadalom a felzárkózási projektből, és ebbe a helyzetbe érkezett meg a NER. A NER a nemzeti burzsoázia megerősítésére, egyszersmind állami irányítására szerződött. Hatalma stabilizálásához a nem termelő ágazatokban visszaszorította a külföldi tőke részarányát, ugyanakkor – kis túlzással – a német autóiparhoz kötötte a magyar nemzetgazdaság szekerét.

A 2008-as globális pénzügyi válság idején elhangzott nagy fogadkozásokból nem sok minden valósult meg. Az offshore tőke – a Panama-akták botrányt követően is – köszöni, jól van, a spekulatív tőkemozgások megadóztatása – finoman szólva – nincsen napirenden, lehet tovább fújni a buborékokat, a TTIP‍¹⁵ -tárgyalásokon éppenséggel az európaiak próbálkoztak meg az amerikai pénzügyi rendszabályok fellazításával. A második világháború óta uralkodó jobbközép/balközép rendszerpártok visszaszorulására, a populista jobboldal és a rendszerkritikus irányzatok 2008. utáni előretörésére a neoliberális/technokrata főáram a „semmi” radikális újracsomagolásával (Macron és imitátorai a végeken) reagált. S valóban, a világgazdaság éppen a kapitalizmus konjunktúraciklusának csúcsán tántorog.‍¹⁶ Abban vitatkozom Kiss Viktorral‍¹⁷, hogy a rendszerkritikus politika – szemben az ő állításával – 2019-ben nem tűnt el Európa politikai térképéről, de valóban visszaszorult. A mostani európai parlamenti választások két nyertese a neoliberálisok és a jobboldali populisták. Techet Péter‍¹⁸ egészen odáig jut a következtetések levonásával, hogy fennmaradt a status quo; úgy nézhet ki, minden megváltozott, de ennek éppen az a célja, hogy semmi se változzék. Ahhoz, hogy ez mégse így legyen, a rendszerkritikus politika híveinek néhány tanulságot érdemes levonniuk az elmúlt évtizedek történéseiből.

Az első és legfontosabb: a rendszerkritikus politika soha és még akaratlanul sem válhat a globális nagytőke szövetségesévé. Helyesen írja Kiss Viktor‍¹⁹, az alterglobalizációs mozgalmak, majd a kapitalizmuskritikus ökomozgalmak világosan rögzítették, hogy a „liberális álomvilág” gazdasági, civilizációs és kulturális oppozíciója egyaránt szükséges, ha választ kívánunk adni az új évezred kihívásaira, és ebből az általános kritikai pozícióból pedig nem szabad pusztán azért engedményt tenni, mert a populista jobboldal számtalan lehetséges elemét felhasználta saját céljaira. S ha a rendszerkritikus erők úgy érzik, hogy a populista jobboldal rasszista retorikája és/vagy autoriter megoldásai (lásd még: fasiszta-veszély, Orbán-veszély) miatt úgymond időlegesen fel kell függeszteniük/háttérbe kell szorítaniuk a globális kapitalizmus lényegére irányuló kritikájukat és – a „Főgonosszal” szemben – valamifajta közös liberális minimum platformján szövetségre kell lépniük a neoliberálisokkal: nos, akkor nemcsak azt vétik el, hogy valójában ugyanannak az ellenfélnek az egyik arcával boltolnak a másik arca ellenében, de sikeresebben számolják fel önmagukat, mint azt bármilyen diktatúra tenné. Pontos Lányi András diagnózisa‍²⁰ is: a zöldek, világszerte, mintha elfelejtették volna, hogy mit akartak eredetileg mondani, belesimultak – az egyébként felettébb rendszer-konform – környezetvédő szerepkörbe. Ennek viszont logikus következménye, hogy ma egy neoliberális EP-képviselő zöldre festett ötletként vezetheti elő vasút-privatizációs terveit.‍²¹ Tóth Csaba Tibornak igaza van‍²²: „A zöld gondolat polgáriasulása viszont elengedhetetlenül ahhoz vezet, hogy a klímaváltozástól való félelmet becsatornázza egy olyan logikába, ahol az azt előidéző termelési mód, a globális kapitalizmus kibújik a kritika alól, és beáll egy alapvetően jó gondolat, a vasúti közlekedés fejlesztése mögé, biztosítva, hogy a szükséges változások helyett a régi és bukott piaci megoldások szivárogjanak vissza a porondra. Pedig éppen ezt nem kellene megengedni.” Akkor tudjuk nem megengedni, ha világos határokat vonunk. A rendszerkritikus politika kiindulási alapja a liberális hegemónia kritikája‍²³, éppen ezért egyetlen lehetősége az, hogy jól azonosíthatóan elválik a neoliberális politika tartalmától és rituáléitól egyaránt. Ilyen határvonás, a neoliberális gyarmatosítási kísérletek visszaverése nélkül nem képzelhető el rendszerkritikus offenzíva.

A második pofonegyszerűen hangzik: a rendszerkritikusoknak annak kell látniuk a dolgokat az európai politikában, amik azok valójában. Először. Az európai politika ma nem „progresszívek” és „xenofóbok” versengéséről, hanem a globális nagytőke és a nemzeti burzsoáziák küzdelméről szól. Másodszor. Az Európai Unió nem valamiféle filantróp, jóléti intézmény és még csak nem is a demokratikus ideák etalonja. Az integrációt a centrumországok és a déli, keleti félperiféria súlyos érdekkonfliktusa terheli. Ahogyan a görög adósságválságban az uniós trojka rákényszerítette a német nagybankok akaratát a kétszeresen kinyilvánított görög népakaratra, mindent elmond arról, mit gondoljunk az úgynevezett „európai értékekről”. A keleti bővítés fókuszában nem a posztszovjet térség felzárkóztatása állt (még véletlenül eltűnt volna az olcsó munkaerő), hanem az európai – elsősorban: német – nagyvállalatok piacszerzési és olcsó munkaerő iránti igénye, magyarul: az újgyarmatosítás. A négy szabadság elvének sérthetetlensége ma az európai nagyvállalatok érdeke és a félperiféria felzárkózásának gátja. A V4-együttműködés – egyébként örvendetes – erősödése, az Orbán, Babiš, Fico, Kaczyński, Dragnea, Vučić és Boriszov (no meg korábban: Gruevszki) hatalomgyakorlásában felfedezhető azonos mintázatok, nem a véletlen művei. Harmadszor. Arról kell beszélni, ami ma az igazi fenyegetés. Ma a multinacionális cégek és üzleti hálózatok túlhatalma fenyegeti Európát, valamint a német gazdasági érdek képviseletének túlsúlya az Unió politikájában.‍²⁴ Ehhez képest – állapítja meg Techet Péter‍²⁵ – az EP-kampányban nem lehetett értelmes vitát folytatni arról, miként tette Németország a dél- és kelet-európai országokat saját hátsó udvarává; miként kellett a német és a francia bankok érdekében padlóra küldeni a görög államot; miféle demokratikus legitimációval rendelkeznek az egyes tagállamok gazdaságpolitikai döntéseibe beavatkozó bizottsági, tanácsi vagy központi banki ajánlások. „Nem lehet felvetni, hogy a jelenlegi Európai Unió elsősorban a szabadpiac szabadságát biztosítja csak, és az emberi tényező csupán a nyugati államok dél- és kelet-európaiak elleni agyelszívását, valamint a kelet-európai bérek alacsonyan tartását, a lefele tartó bér- és adóversenyt jelenti.” S arról sem lehetett értelmesen beszélni, hogy a globális nagyvállalatok és globális pénzügyi hálózatok úgynevezett lobbitevékenysége az uniós intézményekben gyakorlatilag egy lassított puccsot jelent az európai polgárok – amúgy sem túl acélos – demokratikus akaratnyilvánításával szemben. Negyedszer. A rendszerkritikus erőknek szakítaniuk kell az érzületek politikájával, és vissza kell térniük eredeti elveikhez. Ehhez például az európai bevándorláspolitika kapcsán először saját magunk számára kéne néhány kérdést feltenni. Nem a kulturális – és persze a természeti – sokféleség, a helyi közösségi identitások fennmaradása mellett kötelezte el magát az ökopolitika? Kinek az érdekét szolgálták a demokrácia-export jegyében generált háborúk, kinek az érdekét szolgálta a kibocsátó államok természeti erőforrásainak lenyúlása? Ki fogja újjáépíteni a bukott államokat? Ki húzna hasznot a globálisan is szabad munkaerő-áramlásból, a „no borders” jelszavának érvényesítéséből?

Magyarországon a 2010 utáni összefogás-diskurzus nem volt más, mint a rendszerkritikus kezdeményezéseknek állított csapda. Ahogyan Kiss Viktor fogalmaz‍²⁶: elejétől fogva nyilvánvalónak tűnt, hogy a liberális hegemónia korábbi képviselői, az ellenzéki médiumok, az értelmiségi és akadémiai hálózatok, a külföldi civil és politikai partnerek, a különböző tőkés csoportok és a balliberális pártok maradék hátországa és politikusai a maguk javára fordítják majd az orbáni politikából kiábrándulók elégedetlenségét, tehát alig várják, hogy rehabilitálhassák a 2010 előtti status quót. Ezek az elitcsoportok azt talán beárazták, hogy egy ideig a NER szorításában kell létezniük. Azt viszont már nem, hogy az oppozícióból is kiszorulhatnak, márpedig a parlamenti patkó 2014. májusi összetétele ezt vetítette előre. Az elmúlt hat hónapban a 2010–18. közötti parlamenti ellenzék szó nélkül tűrte, hogy a túlóratörvény elleni tiltakozások fókuszát eltérítsék, retorikáját villámgyorsan igazította a DK-közönség elvárásaihoz. A XXI. századi pártok (LMP és Jobbik) olyan ügyekben – emlékezetpolitika, tudománypolitika – is együtt énekeltek a XX. századi ellenzékkel, ahol nyilvánvalóan a hegemón liberális elitek önérdekéről volt szó, és az eltérő árnyalatú kormánykritika semmiképpen nem veszélyeztette volna az esetleges önkormányzati választási kooperációt, ám fenntarthatta volna önálló identitásuknak legalább az illúzióját. Nem ezt tették. Belesétáltak a csapdába, az eredmény pedig nem maradt el. A DK és a Momentum 2019-es relatív sikere nem más, mint a hegemón liberális elitek kétes értékű győzelme, ami ráadásul illeszkedik is az európai politikai trendbe. Nem véletlenül ünnepel a HVG vezető publicistája‍²⁷: „A kormányzásban kipróbálatlan, ezért a kormányzás során elkövethető bűnöktől mentes pártokból és politikusnemzedékből nem zölden és barnán antiliberálisok erősítik az ellenzéket és képviselik a jövőt, hanem a liberális Momentum. Csak maradjon is így.” A magyar neoliberálisok sikere két – egymástól nem független – okból erősen relatív és jelenleg semmilyen veszélyt nem jelent a NER-re. Az egyik a Gyurcsány-faktor, amely komoly üvegplafont képez, és a Fidesz minden lehetséges eszközt bevet, hogy ez így is maradjon. A másik pedig az, amiért a pozsonyi gyors egyelőre nem fog befutni Budapestre. A liberálisként észlelt/érzékelt kormányzati ciklusok ugyanis Lengyelországban, Szlovákiában vagy éppen Romániában széles középrétegek megerősödését, gyarapodását hozták. Magyarországon azonban a 2004–10. közötti kormányzati periódushoz semmiféle sikerélményt nem társítanak az emberek.

Figyelemre méltó következtetésre jut Techet, amikor mérlegre teszi az összeurópai EP-kampány tartalmát: a lényegi osztály- és gazdasági kérdések helyett identitáspolitikai blablázás folyt végig. Azt írja‍²⁸: „Bel-liberális verseny zajlott ugyanazon célok érdekében a kozmopoliták és a nacionalisták között. A különbség csak az volt, hogy Emmanuel Macron és csapata kozmopolita mezbe öltözve állt a szabadpiac mindenhatósága mellett, Orbán Viktor és csapata pedig mindezt nemzeti mezben tette. Ne feledjük: Orbán és a nacionalisták mindig elmondják, hogy a nemzetek Európája nem a szabadpiac korlátozását, hanem éppen az európai integráció kizárólag gazdaságivá tételét jelenti.” S valóban, az Orbán-féle 2018. decemberi túlóratörvény filozófiájában nem igazán különbözik Macron úgynevezett munkaerőpiaci reformjaitól. Magyarországon az államfüggő nemzeti burzsoázia a lefelé tartó bérversennyel, a munkaügyi szabályok liberalizálásával próbál támasztékot keresni a globális nagytőke soraiban. Az EP-választás estéjén hirtelen éles fény világított meg mindent. Értelmet nyert, hogy az orbáni gazdaságpolitika Achilles-sarkát megcélzó tiltakozások, miért torkollottak értelmetlennek tűnő, szürreális ellenzéki akciókba. Értelmet nyert a 2019. január 3-i „kurva erős kép” az Országház lépcsőjén. Magyarázatot kaptunk, miért került hat nap‍²⁹ után liberális agenda egy eredetileg kizsákmányolás elleni fellépés élére.

2. Lássuk át a rendszert!

Lássuk át a rendszert!

(megjelent a Magyar Hang 2019. 08. 16-i számában)

A májusi klímatüntetésen jutott eszembe először, hirtelen mennyire cool lett a klímaválság miatt aggódni. Hemzsegtek az angol nyelvű közhelyek, lelkes és jóhiszemű tinédzserek főszerepben, táblák a közelgő klímakatasztrófáról, slam poetryk, s persze volt néhány utalás a túlzott szén-dioxid-kibocsátásra is. Az mondjuk rögtön feltűnt: hiányoznak az olyan konkrét követelések, hogy például vessenek ki kőkemény adókat luxusutazásokra, széntüzelésre, vagy emeljék sokszorosára a szén-dioxid-kvóták árfolyamát. Persze ne legyen az ember telhetetlen. A klímakatasztrófa híreit figyelve, akár örülhetnénk is, hogy a klímaválság ugyan könnyen fogyasztható (és minden bizonnyal lebomló) politikai termékként, de legalább bekerült a globális média főáramába. Lángoló jég Szibériában és Alaszkában; Grönlandon 197 milliárd tonna víz olvadt egy hónap alatt az óceánba, amely önmagában fél milliméterrel emelte a globális tengerszintet; hőhullám söpör végig Nyugat-Európában; Norvégiában volt olyan éjszaka, amikor nem ment 20 fok alá a hőmérséklet: a Meteorológiai Világszervezet adatai szerint, az idei július volt a valaha mért legforróbb hónap‍¹. A baj itt van, és ebben a helyzetben nyilvánvalóan nem elégséges ezoterikus műhelyekben, mozgalmakban kongatni a vészharangot, hiszen a főáram, a pop kultúra, a bulvármédia jut el százmilliókhoz. Azonban nem lehet felhőtlen az örömünk afelett, ahogyan a klímaváltozás a nyár slágere lett. A globális nagytőke és a helyi elitek által ellenőrzött főáramú nyilvánosság tudniillik kétféleképpen is veszedelmesen torzítja a klímaváltozásról szóló diskurzust. Az egyik népszerű megoldás az egyéni felelősséget abszolutizálja és bűntudatkeltésre, a szégyenérzet felébresztésére játszik (greenshaming). Azt a látszatot kelti, mintha az ökológiai válság pusztán a tudatossá és etikussá nevelt „jóemberek” magáncselekvéseinek lenne a függvénye (lásd: műanyagmentes július, amit augusztusra még a KDNP is felfedezett). Miközben a paradigmaváltásnak természetesen az egyéni magatartások szintjéig kellene elhatolnia, az egyéni fogyasztási gyakorlatok átalakítása kevés reménnyel kecsegtet a termelési folyamatok megváltoztatását illetően‍². A fogyasztó egyén ugyanis ezer szálon foglya pontosan azoknak a termelési folyamatoknak, amelyek gépiesen zabálják fel életfeltételeinket.

Abban a világrendben, amely előidézője a globális felmelegedésnek is, Marcuse pontos megfogalmazásával‍³ a „technika és a tudomány” vette át az uralom legitimációjának funkcióját. Most, hogy bajok vannak, mi sem természetesebb, minthogy a „technika és a tudomány” szállítja majd a megoldást a gondokra, csak higgyünk benne. Ennek jegyében hirdeti például a nukleáris lobbi (és nyomukban lelkes politikusok, mint az egyébként populista magyar miniszterelnök), hogy az atomenergia a megoldás a klímaválságra. Más kérdés, hogy teljes életciklust vizsgálva, egy atomerőmű sem klímabarát: a nyersanyagot ki kell bányászni, oda kell szállítani, csakúgy, mint az építőanyagot, a létesítményt fel kell építeni, majd le kell bontani, a hulladékot pedig nem csak elszállítani kell, hanem el is vermelni, lehetőleg évezredekre biztonságosan. Nemrégiben megjelent egy írás az index.hu „tech-tudomány” rovatában Tíz technológiai újítás, amivel elkerülhetjük a tüzes világvégét címmel‍⁴, amely – elvileg – az ENSZ és a Világbank fenntartható élelmezésről szóló jelentését mutatja be. Az egész a „zöldre festés” (greenwashing) állatorvosi lova. A tanulmány – vagy az ismertető: nehéz megállapítani – nem kevesebbet állít, minthogy el kell rugaszkodnunk az elképzeléstől, hogy a jövő a helyi biofarmokban van, mivel – a „független, objektív” konklúzió szerint – ezek gyakran lassabbak és alacsonyabb hatékonysággal dolgoznak, mint egy nagyüzemi, génmódosítást használó gazdaság. Gyakorlatilag a növényi húst és a GMO-t (genetikailag módosított szervezetek) szegezi szembe a klímaváltozással, s azzal a lendülettel a GMO-ellenes országokat okolja a klímaváltozásért. A „független, objektív” írás arról persze hallgat, hogy a GMO és a glifozát nevű gyomirtó szer kéz a kézben jár, hiszen a glifozát-rezisztens GMO-s vetőanyagok totális növényvédő szere a glifozát – egyik nincs a másik nélkül több vetéskultúra esetében sem.‍⁵ A glifozát miatt viszont az európai liberálisokat támogató gyártó, a Bayer/Monsanto rövid időn belül harmadik nagy vereségét szenvedte el az Egyesült Államok bíróságain: az első elmarasztaló ítélet tavaly augusztusban született Kaliforniában, ahol 289 millió dollár kártérítést ítéltek meg egy volt kertésznek, aki hosszabb időn át rendszeresen, nagyobb mennyiségben használta a globális gigacég glifozátalapú gyomirtóját és ezzel hozta összefüggésbe daganatos betegségét‍⁶. Azóta a glifozáttal kapcsolatban felmerült egy másik egészségügyi kockázat is, egy egyelőre tisztázatlan eredetű veseelégtelenség. Az Európai Unió tagállamainak minősített többsége tavaly megszavazta a rákkeltéssel gyanúsított gyomirtó szer uniós újraengedélyezését, korlátozások nélkül. Alaptörvénybe foglalt GMO-mentesség ide vagy oda: a magyar kormány ezúttal is az engedélyhosszabbítás támogatói között volt.

Fontos minduntalan hangsúlyoznunk: a klímaválság nem önmagában van, hanem egy szelete az ökológiai válságnak, a globális kapitalista világrend válságának. A növényvédő szerek nem csak az emberre lehetnek veszedelmesek: a német multicégek által Magyarországon is szabadon árusított neonikotinoid tartalmú csávázószer a méhpusztulásért felel. A természetes vizekben felhalmozódó műanyag- és gyógyszermaradványok a folyók, tengerek élővilágát fenyegetik. A Föld népességének legalább negyede nem jut egészséges ivóvízhez, s ma ez egyszerre kiváltó oka fegyveres összecsapásoknak és migrációs hullámoknak. A cianidos bányászati technológia – ami 2000-ben már katasztrófát okozott a Tiszán – állandó veszélyt jelent például a Kárpát-medencében. A konfliktusos ásványokat sokszor gyerekmunkával bányászó – és nem mellékesen: a nagyobb profit reményében a tervezett avulást termékeikbe programozó – elektronikai konszernek nemcsak háborúkat generálnak Afrika belsejében, de a gorillák élőhelyeit is megsemmisítik. A nagyüzemi mezőgazdasági termelés a tájfajtákat ritkítja szerte a bolygón. Az Arktisz élővilágát a globális felmelegedés mellett a sorsukra hagyott egykori szovjet tengeralattjárókból szivárgó radioaktív anyag is veszélyezteti, s mindeközben a kaliforniai borokban már ott vannak a fukusimai izotópok.‍⁷ A Magyar Hang 2019. július 26-i számában Tanka Endre‍⁸ arra figyelmeztet, hogy a „technika és a tudomány” szentsége jegyében bevezetésre kerülő 5G-től várt előnyök nincsenek arányban az általa tömegesen előidézhető gyógyíthatatlan betegségekkel, az élővilág pusztulásával. A sor folytatható a végtelenségig. Azok az óriásvállalatok és befektetők, amelyek dollármilliárdokat profitálnak az erőforrások lerablásából, a bolygó tönkretételéből, most taktikát váltottak. Hirtelen ők lettek a klímaváltozás elleni küzdelem élharcosai, csak valahogy a tudományosan és technikailag mindig rettenetesen megalapozott javaslataikból hiányzik a távolsági kereskedelem (meg úgy egyáltalán: a szabadkereskedelem), vagy éppen a szénhidrogén-kitermelés, a hadiipari expanzió elleni fellépés. S valahogy mindig olyan javaslatokat tesznek, amelyek az újgyarmatosítás zászlóshajóinak termelhetnek extraprofitot. Szigorúan a klímaváltozás elleni küzdelem jegyében, persze. Lássunk át a szitán! Ha valaki tényleg elkötelezett a felesleges szén-dioxid-kibocsátás csökkentése iránt, akkor előbb-utóbb a távolsági kereskedelmet is megkérdőjelezi. Miért spanyol kajszibarackot és német vécépapírt árul az Aldi Budapesten, mikor a magyar fajta jobb, vécépapírt pedig a hazai ipar is gyárthat? Az egyenlet végén a lokális kereskedelem kerül előtérbe, leáldozik a spekulatív tőkemozgásoknak, és eljuthatunk egy új világrendhez, ahol a profit nem előzheti az embert. A globális felmelegedés nem elszigetelt jelenség, az ökológiai válság elleni fellépés pedig súlyos nagyvállalati érdekeket sért. Ezért az új marketing: mostantól minden rablóhadjáratot klímavédelemnek kell álcázni, a globális felmelegedésért való felelősséget pedig az egyénre tolni.

3. A „difficult direction” és a „tools”

Jelentés a jelentéstervezetről

(megjelent az azonnali.hu-n, 2018. 08. 02-án)

Az Európai Parlament 2017. május 17-i, a „magyarországi helyzetről” nagy többséggel elfogadott állásfoglalásában kérte fel az illetékes szakbizottságot (LIBE), hogy készítse el a 7. cikkely élesítését célzó jelentését. A 7. cikkely (1) bekezdése így szól: „A Tanács, a tagállamok egyharmada, az Európai Parlament vagy az Európai Bizottság indokolással ellátott javaslata alapján, tagjainak négyötödös többségével és az Európai Parlament egyetértésének elnyerését követően megállapíthatja, hogy fennáll az egyértelmű veszélye annak, hogy egy tagállam súlyosan megsérti a 2. cikkben említett értékeket.” A hivatkozott 2. cikk a következő értékeket tartalmazza: „Az Unió az emberi méltóság tiszteletben tartása, a szabadság, a demokrácia, az egyenlőség, a jogállamiság, valamint az emberi jogok – ideértve a kisebbségekhez tartozó személyek jogait – tiszteletben tartásának értékein alapul. Ezek az értékek közösek a tagállamokban, a pluralizmus, a megkülönböztetés tilalma, a tolerancia, az igazságosság, a szolidaritás, valamint a nők és a férfiak közötti egyenlőség társadalmában.” Tekintettel arra, hogy az Európai Unióról szóló Szerződés (Szerződés) 6. cikkelye az Európai Unió alapjogi Chartáját a Szerződéssel azonos jogi kötőerővel ruházza fel, így a 2. cikkely értelmezésénél az Alapjogi Charta rendelkezéseire is figyelemmel kell lennünk. A 7. cikkely ugyanakkor egy olyan bonyolult eljárási mechanizmust ír elő, hogy még a jelentés elkészülését követően is kevéssé valószínű az élesítés, az uniós atombomba aktiválása. Az állásfoglalásról tavalyi írásomban úgy vélekedtem, hogy miközben 35 vádpontot fogalmaz meg Magyarországgal szemben, mindössze 5 darab, a 2. cikkely szempontjából releváns kritikát tartalmaz, azonban ezeknél is adós marad az argumentációval. Ugyanakkor 15 pontot azonosítottam, ahol Magyarországot bőven érhetné a 7. cikkely alkalmazását megalapozó elmarasztalás, közülük azonban alig-alig köszönt vissza néhány elem a dokumentumban. Az idén áprilisi úgynevezett Sargentini-jelentés nem más, mint a tavaly májusban felkért LIBE jelentéstervezete, melynek munkálatait Judith Sargentini zöld EP-képviselő vezette. Az állásfoglaláshoz képest a jelentéstervezet mindenképpen fókuszáltabb, strukturáltabb. Feltűnően sokszor azonban az ENSZ, az EBESZ, az Európa Tanács egyes szerveinek (így például a strasbourgi bíróság, a Velencei Bizottság) döntéseit, véleményeit idézi be, mintegy mögéjük bújik, és viszonylag kevés a saját vizsgálaton alapuló megállapítás.

A jelentéstervezet 16 olyan elemet tartalmaz, amelyeket, ha kibontanak, megfelelő kontextusba helyeznek, bizony megalapozhatnák hazánkkal szemben a 7. cikkely alkalmazását. Mindenképpen ilyen az alkotmányozási folyamat rövidsége és zártsága, az alkotmánybírósági jogkörszűkítés, a fékek és ellensúlyok rendszerének módszeres leépítése. Az igazságszolgáltatást illetően alapos aggály lehet az OBH-elnök pályázat-érvénytelenítési jogköre, a bírói pályázatok és pályázati döntések átláthatósága, továbbá a legfőbb főügyész újraválaszthatósága. A Sargentini-jelentés okkal teszi szóvá a médiatulajdon koncentrációját, a médiafelügyelet egyszínűségét, s azt, hogy az MTI a közszolgálati médiumok kizárólagos hírszolgáltatója. Rendszerszintű problémákat jeleznek az „állam és a kormánypárt forrásai közötti mindenre kiterjedő átfedések”, valamint az infotörvény módosításai is. Pontosan lehetett tudni, hogy az „Állítsuk meg Brüsszelt!” kampány ki fogja verni a biztosítékot Brüsszelben – ezért is csinálták. Több vonatkozásában is a 2. cikkelyen alapuló aggályokat vethet fel a „Lex CEU” és az Alapjogi Charta egyes rendelkezéseire vetítve rendszerszintű problémákat idézhet fel az Alaptörvényben szereplő korlátozó családfogalom, a migránsellenes állami propaganda, az összességében antihumánus menekültügyi rendszer. Utóbbiaknál az Alapjogi Charta 18–21. cikkelyeinek rendszerszintű sérelme merülhet fel. Az álláskeresési járadék minimális összege és a túl rövid maximális folyósítási tartama az Alapjogi Chartában szereplő – míg az Alaptörvényben immáron ismeretlen – szociális biztonsághoz való jog szempontjából vethet fel komoly aggályokat.

A LIBE anyaga 35 ponton viszont olyan kifogásokat fogalmaz meg, amelyek vagy semmiképen sem minősülnek a 2. cikkelyben foglaltak rendszerszintű sérelmének, vagy olyan hiányosságokat takarnak, amelyek teljesítésére Magyarország már kötelezettséget vállalt. Az alkotmánybírósági actio popularis megszüntetése, az alkotmánymódosítások normakontrolljának korlátozása csakúgy, mint a gerrymandering finoman szólva nem példa nélkül álló Európában, és önmagukban nem jelentenek semmiféle rendszerszintű sérelmet. Megmosolyogtató, hogy az igazságszolgáltatás függetlenségének sérelmét alátámasztani hivatott fejezet olyasmiket kifogásol, mint például nem eléggé explicit úgymond az elfogadott bírói etikai kódex, nem társul hozzá munkahelyi képzés. A titkos megfigyelések jogi kereteit érintő kritikáknál továbbra sem lehet elmenni amellett, hogy az Unió gyakorlatilag következmények nélkül hagyta a – minden magyar törekvésnél nagyságrendileg nagyobb volumenű – NSA-botrányt. A norvég alap kedvezményezettjeivel, vagy a külföldről finanszírozott civilszervezetekkel kapcsolatos kormányzati retorika, vagy „politikai szereplők diszkriminatív megjegyzései” politikai problémát jelentenek, egyezménysértést viszont aligha. Az úgynevezett „STOP SOROS!” törvénycsomag, illetve a hajléktalanság kriminalizációjára irányuló törekvések ugyancsak abba a kategóriába tartoznak, ahol a komoly aggályok megfogalmazása mellett viszonylag nehéz az egyesülési szabadság vagy a méltóságvédelem rendszerszintű sérelmét igazolni. Derék dolog megállapítani Brüsszelből, hogy a „gyermekágyi halálozás ellen hozott intézkedések nem elégségesek”, az „öregségi nyugdíj minimális összege nem megfelelő”, továbbá hogy „a rehabilitációs és rokkantsági ellátások minimális összege bizonyos esetekben nem megfelelő”, csakhogy ugyanezeket gyakorlatilag valamennyi félperifériális tagállam szociális ellátórendszeréről el lehet mondani, s rögtön ott vagyunk a kétsebességes unió kérdéskörénél.

A jelentéstervezet hitelét nagymértékben rontja, hogy tíz helyen kifejezetten hazug, illetve pontatlan megállapításokat tesz Magyarországgal kapcsolatban. Az alkotmányos rendszer működésével kapcsolatban azt írja, hogy „a jelenlegi alkotmányjogi panasztételi eljárás korlátozottabb hozzáférést biztosít az Alkotmánybírósághoz”, miközben ennek éppen az ellenkezője igaz. Leírják továbbá, hogy gyengítik az alkotmánybírák hivatali idejének biztonságát, és megváltoztatták a kinevezési eljárást, miközben a kinevezési eljárás nem változott, a felső korhatár eltörlésével pedig éppenhogy bebetonozták az elmúlt években hivatalba lépett, idősödő alkotmánybírákat. A jelentéstevő úgy igyekszik kritikát megfogalmazni a magyar igazságszolgáltatási rendszerről, hogy láthatóan nincsen tisztában az Országos Bírósági Hivatal és az Országos Bírói Tanács közötti különbséggel. Az anyag azon sopánkodik, hogy a jelenlegi szabályozás „nem ír elő határidőt az alkotmányossági felülvizsgálat gyakorlására vonatkozóan”, jóllehet – ha az Alkotmánybíróság előtti eljárások határidejéről van szó – a hatályos szabályozás, a korábbival ellentétben, az eljárásfajták többségét időhatárok közé szorítja. Azt is felrója, hogy az alkotmányossági felülvizsgálat „nem jár halasztó hatállyal az érintett jogszabályra nézve”, holott – az előzetes normakontrollt leszámítva – halasztó hatály, mint olyan akkor sem létezett, amikor Magyarország az Unióhoz csatlakozott. Lehet hivatkozni – és okkal – a „homályos kampányfinanszírozásra”, de 2013 óta legalább az országgyűlési választási kampányok finanszírozását törvény szabályozza, míg korábban – így Magyarország uniós csatlakozása idején is – a terület teljesen szabályozatlan volt. Lehet kritizálni a magyar büntetőjogi kódexet, hogy „nem nyújt teljes védelmet a családon belüli erőszak áldozatai számára”, csakhogy a 2013. évi LXXVIII. törvény legalább a kapcsolati erőszakot beillesztette a Btk.-ba, míg korábban – így például hazánk 2004-es uniós belépése idején – még ennyi sem szerepelt benne. A jelentéstervezet „a romákkal szembeni különösen durva, akár erőszakos cselekmények, félkatonai szervezetek felvonulásai, valamint a romák lakta falvakban tartott őrjáratairól” szól, csak azt felejti el hozzátenni, hogy ezek a jelenségek 2011 óta gyakorlatilag megszűntek. Ugyanennek a fejezetnek a legaljasabb és politikailag legveszedelmesebb állítása, amikor a „zsidók és a zsidó tulajdon ellen elkövetett erőszakos cselekményeket” rója fel Magyarországnak – mindenféle konkrétum említése nélkül.

Tavalyi cikkemben tizenöt elemről tettem említést, melyek kapcsán a Szerződés 7. cikkelyének alkalmazása Magyarországgal szemben megalapozott lehetne, de a leltárt – a múlt év végi ÁSZ-botrány tanulságai nyomán – még egy tétellel kiegészíthetjük. A 2. cikkelyben szereplő „jogállamiság”, „demokrácia” és „egyenlőség” elvek együtteséből vezethető le, hogy az Unió tagállamai olyan versengő többpártrendszerű demokráciák, ahol a választópolgárok akaratát az általuk megalakított pártok egymással – egyenlő, normatív feltételek között – versengve csatornázzák be a közösségi döntéshozatalba. Ennek a kritériumnak lényegi eleme, hogy a verseny törvényessége felett független szervek – transzparens módon, a versengő többpártrendszer gyökerét jelentő alapvető jogok sérthetetlenségét biztosítva – őrködnek. A ’89–’90-es jogállami forradalom a pártok gazdálkodásának felügyeletét az Országgyűlés szerveként életre hívott Állami Számvevőszék kezébe tette le, miközben a számvevőszéki felügyeleti eljárások garanciális szabályairól, valamint a számvevőszéki szankciókkal szembeni jogorvoslati lehetőségekről sem a párttörvény, sem pedig a számvevőszéki törvény nem rendelkezett. Az Állami Számvevőszék mindenféle jogállami kontrollmechanizmus nélkül, akár egy választási kampány kellős közepén is megteheti, hogy bírságolási politikájával egyszerűen anyagilag szedi ki a versenyből egyik-másik pártot. Ez a „mulasztáshalmazat” nemcsak a három említett jogelv, hanem az Alapjogi Charta 12. cikkének (egyesülési szabadság) és 47. cikkének (jogorvoslati jog és tisztességes eljáráshoz való jog) rendszerszintű sérelmét is felveti, azonban sem a csatlakozási tárgyalások során, sem pedig azóta nem tűnt fel senkinek. A 2011-es alkotmányozás a vonatkozó 1989–90-es szabályozást gyakorlatilag változatlan formában hagyta, illetve emelte át. A szabályozási területen egyetlen változás történt csak 2010 után: az elvileg független Állami Számvevőszék is a fideszes zsákmányszerző politika áldozata lett. A ’89-ben kinyitott és 2011-ben nyitva hagyott kiskapun azonban hosszú ideig senki nem akart átsétálni. Mígnem az EP-határozat megszületése után félévvel, a 2018-as kampány nyitányán a volt kormánypárti képviselő által vezetett Állami Számvevőszék ki nem szabta a maga gigászi bírságát a legerősebbnek látszó ellenzéki pártra.

A jelentéstervezet a 15 rendszerszintű sérelem többségéről, valamint a számvevőszéki eljárások jogállami garanciáinak hiányáról továbbra sem vesz tudomást. A legfájóbb továbbra is az összkép elemzésének a teljes hiánya. A parlamenti pártban és frakcióban egyetlen személyt megillető jelölési jogtól a közvetlen demokrácia tárházának szűkítéséig terjedő összkép górcső alá vétele vélhetően hatékonyabb lenne, mint több tucat – kétes súlyú és megalapozottságú – vádpont felsorolása. Nem szerepel a dokumentumban továbbá a felülalkotmányozás, a törvényalkotási eljárás kiüresítése, a statáriális jogalkotás gyakorlata, a bizalomvédelem sérelme, a visszaható hatályú és a személyre szabott jogalkotás gyakorlata, a civilszervezeti támogatáspolitika sem. A baloldali EP-képviselők támogatásának megőrzése érdekében, úgy tűnik, a szerkesztők jobbnak látták, ha a sok liberális toposz mellé egy „vörös farok” is bekerül, így – az EP-állásfoglalással ellentétben – a jelentéstervezet legalább említést tesz az Orbán-rezsim szociális dimenzióiról. A magyarországi kaszárnyakapitalizmus lényegi és rendszerszintű sérelmeit azonban most is hallgatás övezi. Nincs szó a szociális jogállam alaptörvényi szintű eltörléséről, a sztrájkjog gyakorlásának ellehetetlenítéséről, a nemzeti szintű érdekegyeztetés felszámolásáról, a szakszervezeti jogok sérelméről, az azonos bérszint mellett bújtatottan növelt tényleges munkaidőről. A hallgatás érthető: ezeknek az orbáni lépéseknek a legfőbb haszonélvezői a Magyarországon befektető európai nagyvállalatok. Nem beszélve arról, ha a magyar kizsákmányolás törvénykönyve megér egy 7. cikkelyes vizsgálatot, mi a helyzet Macron új Munka Törvénykönyvével?

A „lex CEU” esetében négy, a rendszerszintű sérelem megállapítására alapot nyújtó vonatkozást nem említ meg a jelentéstervezet: a törvényalkotási eljárás szabálytalansága, a lehetetlen nemzetközi jogi feltétel támasztása, külföldi egyetemeknél a törvényi garanciák felszámolása és a személyre szabottság veti fel a jogállamiság sérelmét. A külföldről finanszírozott civilszervezetek átláthatóságáról szóló törvénynek pedig éppen az a rendelkezése nem érte el a szövegezők ingerküszöbét, amely minden észszerű alkotmányos indok nélkül arra kötelezi – ráadásul diszkriminatív módon – az érintett szervezeteket, hogy valamennyi külső kommunikációjukban tüntessék fel a külföldről finanszírozott státuszukat, jóllehet ez valóban sértheti a megkülönböztetés tilalmára és az egyesülési szabadság védelmére vonatkozó normákat. Amikor a „korrupció és összeférhetetlenség” fejezethez ér a magyar olvasó akár azt is hihetné, hogy a törvényhozási eszközökkel végrehajtott piacrablásokról, a statáriális és személyre szabott törvényalkotási gyakorlatokról, esetleg az OLAF-vizsgálatot érő Tiborcz-ügyről lesz szó, de nem: az anyag ezen a ponton önmaga paródiájába fordul. A jelentéstervezet „korrupció” címén olyan pótcselekvéseket reklamál, mint a képviselők magatartási kódexe vagy a pontatlan vagyonnyilatkozatok benyújtásának szankcionálása. Ráadásul „korrupció és összeférhetetlenség” címén az európai döntéshozók és a globális nagyvállalati lobbicsoportok összefonódásról is bőven lenne mit írni.

A jelentéstervezetből a tavaly májusi EP-állásfoglalás legtarthatatlanabb kifogásai már hiányoznak. Ezzel együtt sincs az embernek olyan érzése, hogy a jelentéstevőket a magyar jogállam feletti őszinte aggodalom vezetné. A magyar demokratikus jogállam a legsúlyosabb sebeket 2010–12 között kapta, ezzel párhuzamosan épült ki Orbán Viktor autokratikus, centralizált demokráciája. Azóta minimum öt év eltelt. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy a 7. cikkely Magyarországgal szembeni, tavaly májusi élesítése egybeesik a V4 együttműködés erősödésével, Trump lengyelországi beszédével, a magyar és lengyel különutas energiapolitika felvázolásával s egyáltalán: a V4-régió önálló európai szereplőként történő színre lépésével. A Merkel–Macron-tengelynek pedig más sem hiányzik kevésbé, mint egy alternatív hatalmi központ Európa peremén. Akár úgy is gondolhatják, hogy Magyarország – és persze Lengyelország – megrendszabályozásával ennek elejét is vehetnék. Megmutathatják, ki az úr az Európa Háznál. A jelentéstervezet melléklete azoknak a nem kormányzati szervezeteknek a listájával, ahonnan a jelentéstevők észrevételeket kaptak, mindenesetre ajándék a magyar kormányzati propagandának. A jelentéstervezet egésze pedig a populistáknak úgy általában, szerte Európában.

4. Mélyállamtól mélyállamig

Harminc év után

(megjelent az azonnali.hu-n, 2019. 10. 31-én)

Harminc évvel ezelőtt, 1989. október 23-án délben egy szintén pályakezdő kollégámmal fogtuk magunkat, és kiszöktünk életünk első munkahelyéről a Kossuth térre, ahol Szűrös elvtárs, a Központi Bizottság fél évvel korábbi külügyi titkára, úgyis mint ideiglenes államfő éppen a Köztársaságot kiáltotta ki. Ellógtunk történelmet nézni. Mindeközben kortársaink Berlinben, Drezdában, Varsóban, Prágában – majd valamivel később Temesvárott és Bukarestben – történelmet csináltak. A husáki/jakesi, a honeckeri, a zsivkovi, a ceauşescui rezsimek nyílt repressziója, a lengyel nép folyamatos antikommunista ellenállása – Reykjavík ide, Málta oda – az összes többi blokkországnak megadta a rendszerváltó forradalmi élményt. A szívességi kárpótlásokra és negatív kiegyezésre épülő (ahogyan ezt anno Hankiss Elemér tűpontosan leírta) Kádár-rendszer annyira hatékonyan demobilizálta a magyar társadalmat, hogy még a forradalmi élménytől is megfosztotta a rendszer összeomlásának órájában. Németországban például a mai napig értetlenkednek, hogy nekünk, magyaroknak miért nincs meg a vasfüggöny-bontás katarzisa. Nem értik, hogy mire Horn Gyula jelképesen átvágta a – valójában addigra suttyomban már elhordott és éppen a parádé kedvéért részben visszaépített – vasfüggöny egy darabkáját, addigra a Kádár-rendszer végnapjaiban a Grósz-adminisztráció „hangulatjavító” intézkedésként hatályba léptette az útlevéltörvényt. Amíg a falbontás a németeknek a szabadság katartikus pillanata, addig a magyarok már vígan furikáztak a Gorenjéjükkel Bécsből hazafelé, mire végképp eltűnt a határzár. A szabadságot, a liberális jogállamot a tömegek nem kiharcolták, hanem eltűrték, mert a régi és új elitek azt ígérték, hogy cserébe burgenlandi életszínvonalat kapnak. Nem így lett. Tölgyessy Péter megállapítja‍¹, hogy a magyar emberek túlnyomó részének nincs karakteres rendszerváltásélménye, a kevesek által megformált Alkotmányt nehéz szeretni, de hozzáteszi: a második világháborús vereség utáni NSZK-ban és Japánban az új alkotmányosság mögül még jobban hiányzott a honpolgári elfogadás. Csakhogy a bekövetkező „csodák”, az eredmények legitimálták az eredetileg kívülről oktrojált fordulatot. „Nálunk azonban sem az eredmény, sem a részvétel nem igazol.”‍²

Az első szabad választások kampányában „Dolgozói tulajdont!” követelő plakátokat nyaltam fel a házfalakra. Pár évvel később eszméltem rá, hogy a rendszerváltás nyerteseinek, a nómenklatúra burzsoázia politikai képviseletének, a vagyonátmentők pártjának kampányoltam. Három évtized után visszatekintve világosan látszik, hogy a rendszerváltás éveiben – a ’90-es választási eredmény dacára – valójában egyetlen szervezett és tudatosan mozgó érdekszövedék volt a magyar társadalomban: a későkádárkori technokrácia, a pártállam eresztékeiből kisarjadó nómenklatúra-burzsoázia. Ahhoz, hogy gördülékenyen válthassák át Marxot tőkére, azaz a diktatúra hatalmi-információs privilégiumait gazdasági hatalommá, és karcolás nélkül őrizhessék meg szellemi-nyilvánosságbeli monopóliumaikat, a rendszerváltó évek liberális konszenzusa kiváló klímát teremtett. Nem volt szó itt semmiféle dolgozói tulajdonról, a szövetkezet és a szakszervezet egyenesen szitokszavakká váltak ezekben az években. Lett azonban másfél millió munkanélküli, és lettek politikai kapcsolatokkal megszerzett magánvagyonok, miközben megsemmisültek – az államadósság-csökkentés jegyében – a külföldi tőkének odadobott termelőkapacitások. A rabló-privatizációt Magyarországon nem kísérte sem általános sztrájk, sem tömegtüntetés, csak a csöndes beletörődés.

Már 1989 folyamán gyűjteni kezdtem a pártok programjait, és szorgalmam nem lankadt a ’94-es, majd a ’98-as kampányokban sem. Fokozatosan jöttem rá, nyilván pár milliomod magammal, hogy ezeknek az iratoknak bizony nem sok értelmük van. A választók szavaztak egy programra, majd bánatos szemű pénzügyminiszterek elmagyarázták: hát igen, valóban voltak ígéreteink, de tessék megérteni, most olyan nehéz a gazdasági helyzet, hogy a megvalósítással még várnunk kell. A ’89–’90-es rendszerváltással laboratóriumi nézőpontból majdnem hibátlan liberális jogállami szerkezet jött létre. Csakhogy ennek a szerkezetnek nem laboratóriumban, hanem a csökevényes magyar pártrendszer és a posztkádári magyar politikai kultúra valóságában kellett üzemelnie. S ebben a valóságban a liberális jogállami szerkezet egyet biztosan nem tett lehetővé: a politikai kormányzást. Márpedig a többpárti parlamentáris demokráciának mégiscsak az a legitimációs leglényege, hogy a választópolgár versengő politikai alternatívák közül választ, a kiválasztott politikus pedig az így kapott felhatalmazással kormányoz. „Az állam ma jobban ki van szolgáltatva a hozzá kötődő érdekcsoportoknak, mint valaha. A fordulat előtt egy nagyhatalmú politikai apparátus tartotta ellenőrzése alatt, az állampárté. A demokratikus kormányzó pártok ereje jóval csekélyebb. Taglétszámuk alacsony, szervezetük vézna, önálló szakértői bázisuk alig van. Még annyira sem képesek ellenállni az apparátusok saját politikacsinálásának, mint egykor a Központi Bizottság szervei. Gyönge bürokráciák mozgatnak még gyöngébb kormánypártokat; ez az állam működésének képlete 1990 óta.” Kis János írta ezeket a sorokat még 1996-ban.‍³ Sajnálatosan időtálló megállapítását kiegészíthetjük azzal, hogy ezeket a gyönge bürokráciákat – s rajtuk keresztül a még gyöngébb kormánypártokat – korántsem csak belföldi érdekcsoportok befolyásolták. A politikai kormányzás lehetetlenségéből származó frusztráció szülte Orbán Viktor 2002 utáni politikai stratégiáját éppúgy, mint Gyurcsány Ferencnek az új rendszer válságát manifesztáló „őszödi beszédét”.

Harminc éve került a kezembe és gyakorolt rám revelatív hatást Kis Jánosnak akkor még a Párizsi Magyar Füzeteknél kiadott könyve, a magyar rendszerváltás alapműve: Vannak-e emberi jogaink?‍⁴. Húsz év múlva ébredtem rá, hogy a kovivialista álláspontot képviselő Lányi Andrásnak van igaza, amikor a magáncéljai követésében háborítatlanságot követelő egyéni akarat helyett a közös értelem megalkotására irányuló dialógust állítja a középpontba: „a meggyőződés, hogy az ember alapjában véve másokért van, s hogy nem lehet szabad mások ellenében, csak mások által, hogy boldogulását nem a természet felett kivívott győzelemben, hanem a természettel és önnön természetével összhangban kell keresnie”.‍⁵

A rendszerváltást követő években joghallgatóként nagy lelkesedéssel bombáztam beadványaimmal az Alkotmánybíróságot (a 2011-es rendszervisszavágás aztán ezt a részvételi élményt, az actio popularist is megszünteti). Végzős joghallgatóként segítettem Juhász Géza barátomnak összerakni az ún. Szivárvány-határozatba‍⁶ torkolló jogorvoslati kérelmet (szegény Furmann Imre jegyezte ellen). Ott voltam annak a 4/1993. (II. 12.) AB határozatnak‍⁷ az indítványozói között, amely végül kimondta az állam világnézeti semlegességét. Mivel ilyesmi az alkotmányban nem szerepelt. Ahogyan sok minden más sem. A sokszoros kompromisszumokkal 1990 nyarára összerakott rendszerváltó alkotmányos szöveg alapvető erkölcsi dilemmákat nem oldott fel. Az alkotmányozó hatalom előszeretettel tolta át a felelősséget az Alkotmánybíróságra: például a kárpótlás, az igazságtétel vagy a halálbüntetés kérdésében. Az így közjogilag túlterhelt Alkotmánybíróság – a maga „láthatatlan alkotmányával” – megpróbálta elvégezni azt a munkát, amit az alkotmányozók elmulasztottak. Magyarországon végül nem valósult meg sem a lusztráció, sem az aktanyilvánosság, Biszkut és Czinegét a kutya nem vonta felelősségre. A rendszerváltók leragadtak a „vagyonelszámoltatásnál”, amit a vagyonátmentő posztkommunisták cinikusan játszottak ki. S ezért legkevésbé sem a Sólyom-féle Alkotmánybíróság a felelős. „Tetszettek volna forradalmat csinálni!”‍⁸

•

Az alapító atyák, Tölgyessy Péter és Kis János, Sólyom László és Antall József, Szabad György által felhúzott építmény tartósnak bizonyult. Nem árt felidézni, hogy a „puha diktatúrának” becézett nyolcvanas években is politikai pszichiátriával, újszülött gyermeke állami gondozásba vételével próbáltak megtörni „másként gondolkodó” művészt, pártfegyelmivel kergettek öngyilkosságba az elvégzett munkát a párttitkárnak is kiszámlázó állami vállalatvezetőt, s rúgtak ki az ország összes egyeteméről pacifista diákaktivistát. Na, ennek a világnak vetett véget a ’89-es rendszerváltás. A rendszerváltás hiányosságai, az új korszak zsákutcás paradigmája és beváltatlan ígéretei persze nyílegyenesen torkollottak a 2006-os válságba, s onnan a 2010 utáni rendszervisszavágásba. A NER őrségváltásba kezdett. és kiiktatta a rendszer lényeges, liberális sarokpontjait. Ennyiben cezúrát húzott a magyar történelem 1989-ben indult új korszakába. Nem csinálta vissza azonban a rendszerváltást. S ezt nem csak az bizonyítja, hogy az Alaptörvény szövege jelentékeny hányadban megegyezik a korábbi Alkotmány textúrájával, másutt pedig éppen a sólyomi „láthatatlan alkotmány” tételei köszönnek benne vissza. A hatalom ma szabad választásokon elkergethető. Ez 1985-ben nem így volt.

5. „Enélkül soha nem lesz közös hazánk, közös nemzetünk”

Méltányosság és a kontextus
– viszontválasz Pénzes Károlynak

(megjelent a magyarhang.org-on, 2020.03. 02-án)

Pénzes Károly két elemet kifogásol a Magyar Hang 2020. január 24-i számában megjelent interjúban adott válaszaimból. Kétségbe vonja Ságvári Endre mártíriumát, továbbá „rendkívül erkölcstelennek” tartja Szabó Ervin munkásságát, mivel – szerinte – „kiemelt felelőssége volt a kommunista eszmék terjesztésében”. A szöveg pontos kontextusa így néz ki: „Az emlékezetpolitikában, ha ez az ország dűlőre akar jutni, ki kell tudni egyezni. Gyilkosoknak, körömletépőknek, illetve akik gyilkosságokra parancsokat adtak, nincsen helyük egy képzeletbeli nemzeti panteonban. Tetteiket relativizálni sem szabad. Ugyanakkor szembe kell azzal néznünk, hogy a megvert magyar XX. századból bűntelen, s főként konszenzusos idolokat nem nagyon fogunk találni. Egy nemzet, egy politikai közösség fennmaradásához azonban mégiscsak szükség van arra, hogy megőrizzük a különböző korszakok maradandó, a közösséget gazdagító emberi teljesítményeit, miközben felmutatjuk ugyanannak a személynek az erkölcsileg igazolhatatlan műveit, tetteit, döntéseit. Gondolok Wass Albertre, Hóman Bálintra, Teleki Pálra vagy másik oldalon Lukács Györgyre, akár saját dédapámra, Szakasits Árpádra, hajdani titkárára, Nyers Rezsőre, vagy arra a temérdek – egyébként kitűnő – szerzőre, akik a tömeggyilkos Rákosit, Sztálint dicsőítették. És nem lehet kiírni a magyar történelemből sem Donáth György, sem Ságvári Endre mártíromságát, elhazudni a szellemtörténetből Szabó Ervin munkásságát, a magyar társadalomfejlődésből a komplett munkásmozgalmat. Ami talán biztató, hogy a rendszerváltás után szocializálódó generációk számára a szekértábor-küzdelmek egyre inkább értelmezhetetlenek.” A pontos kontextus nemcsak egymás szövegeinek értelmezésénél fontos. Eszmeáramlatokat az adott kor összefüggésében tudunk helyesen értelmezni. Ahogyan személyek egyes cselekedeteiről is a körülvevő korszellem és a teljes életút ismeretében tanácsos ítéletet alkotni. S egyetlen személyt sem az hitelesít vagy hiteltelenít, hogy az utókor hatalmi játszmáiban miként kívánják hasznosítani emlékezetét.

Pénzes Károly azzal indítja Ságvári denunciálását célzó érvelését, hogy Ságvári Endre a „legkegyetlenebb sztálini terror híve volt”. Erre pontosan annyi bizonyíték áll rendelkezésünkre, mint arra a vádra, hogy Wass Albert náci kollaboráns lett volna. A helyzet ezzel szemben az, hogy a Ságvárihoz hasonlóan kizárólag itthon ténykedő kommunistáknak vajmi kevés tudásuk volt a sztálini terrorról: ha el is jutottak hozzájuk kósza hírek a kinti perekről, azokat, mint vágyképükkel összeegyeztethetetlent, leginkább nem akarták elhinni. Így volt ezzel a korabeli illegális kommunisták legnagyobbika, Demény Pál is, aki a párt első foglya lett – úgy bő évtizedre – már 1945 februárjában. Apró pontosítás: Ságvári nem 1944. július 19-én, hanem július 27-én lesz a tűzpárbaj áldozata. Pár nappal Ságvári halála előtt, történetesen ugyanaz a detektív, akit Ságvári még meglő, részt vesz nagyapám letartóztatásában. Magyarország 1944. március 19-étől megszállt ország. A németellenes, függetlenségpárti politikai ellenállást a Magyar Front szervezte, Szakasits elnökletével: az ellenállásban szociáldemokraták és kisgazdák, kommunisták és legitimisták egyaránt részt vettek. S akkor itt tisztázzunk valamit. A megszállt Magyarországon – a deportálásokat is felügyelő – csendőrök a megszállókat szolgálták, míg azok az ellenállók, akik szembe szálltak velük, a magyar szabadságért küzdöttek: akkor is, ha kommunistaként haltak mártírhalált (Ságvári), és akkor is, ha kisgazdaként (Bajcsy-Zsilinszky), akkor is, ha később maguk is bűnrészesek lettek (s olykor aztán persze áldozatok) egy újabb, idegen szuronyokon alapuló diktatúra kiépítésében (Szakasits), és akkor is, ha végül mártírjává váltak az újabb, idegen szuronyokon alapuló diktatúrával szembeni ellenállásnak (Pallavicini).

Szabó Ervinnek – a „kommunista eszmék terjesztése” mellett – azt is felrója Pénzes Károly, hogy „az erőszakos, terrorral fenntartott proletárdiktatúra” híve lett volna, Marx és Engels munkái rajta keresztül jutottak el a közvéleményhez. Szabó Ervin 1918. szeptember 30-án meghalt. Nem élte meg sem a Tisza-gyilkosságot, sem az ország összeomlását, sem pedig a KMP megalakulását. Nem kommunista volt, hanem – ahogyan Pénzes Károly amúgy helyesen írja – anarcho-szindikalista. Hatos Pál monográfiájában (Elátkozott köztársaság; Jaffa, 2018) megjegyzi: „Jellemző, hogy a legképzettebb és az orosz forradalmi mozgalmakban igen jártas Szabó Ervin egyetlen írásában sem emlékezett meg Leninről és a bolsevikokról, egyetlen cikket sem szentelt az oroszországi proletárforradalomnak.” Igen, marxista volt, és hirdette a kapitalizmus történetének legjelentősebb emancipatorikus áramlatát. S igen, a marxi tanokból Kelet-Európában végül a bolsevik terror is kisarjadt, más pontjain a világnak meg – ugyanebben az időben – jóléti demokráciák vagy éppen nemzeti felszabadítási mozgalmak.

Ságvári Endrét és Szabó Ervint másokkal párhuzamban említettem. Felhoztam Donáth György példáját. Donáth az Országgyűlésben hevesen támogatta a zsidótörvényeket. A háború után a Magyar Közösség-perben ítélik halálra, a per során bátran – igaz, rasszista nézeteit meg nem tagadva – szembe száll hóhéraival, és így lesz az új, idegen szuronyokat szolgáló diktatúra egyik első mártírja. Azt próbáltam elmondani, hogy felfogásom szerint, az idegen elnyomással szemben felmutatott mártírium – lásd még Nagy Imre életét és halálát – a korábbi bűnök ellenére is megnyitja a kaput a képzeletbeli nemzeti pantheonba (Ságvárinál pedig még korábbi bűnökről sincsen szó). Wass Albert évekkel a holokauszt után, az Elvész a nyom c. regényében is gusztustalan állatként ábrázolja a zsidó figurát. Nyírő József – akit véletlenül nem említettem, de említhettem volna a szövegben – a háborús években, a weimari költőnapon Hitlert éltette (Radnóti Miklós: Napló, Magvető, 1989), később Goebbelst is dicsőítette. Nyírőről, a „székely apostolról” azonban így írt 1930-ban Schöpflin Aladár a Nyugatban: „Az erdélyi magyar irodalom most már elérte a nagykorúságnak azt a fokát, amikor bízvást leteltnek tekinthetjük azt a kíméleti időt, mely kezdetben megillette. Ennek bizonyítéka Nyírő könyve is, amely általános magyar irodalmi mértékek szerint is mindenképpen megállja helyét. Az az írói komolyság pedig, mellyel meg van írva, például szolgálhatna nem egy magyarországi regényírónak” (idézi a maszol.ro portálon Történelemhamisítással próbálja rehabilitálni az unokája Nyírő Józsefet c. cikkében Bálint-Pataki József, február 28-án). Pontosan tisztában vagyok tehát azzal, hogy mindennek ellenére, a Trianon utáni nemzeti összetartozás érzése, a román uralom alá került erdélyi magyarság megmaradása nehezen élhető át a következő generációk számára Wass és Nyírő műveinek ismerete nélkül.

Az interjúban amellett érveltem, hogy a szellemi kiegyezés a múltbéli bűnök és érdemek méltányos, az adott korszellem és életút tükrében mérlegelt bevallásával és elismerésével kezdődik. Mit értek a korszellem mérlegelésén? Nem menti, de magyarázza a negyvenes évekbeli németbarátságot, ha a trianoni katasztrófa után mondjuk egy erdélyi értelmiségi mindent a revízió lehetősége, Erdély megmentése prizmáján keresztül szemlélt. A negyvenes–ötvenes évekbeli bolsevik vakhitet nem menti, de legalábbis magyarázza a világháború, a holokauszt traumája mellett még valami: a kizsákmányolt munkásosztály jogfosztottsága, a milliónyi földnélküli koldus ugyanis nem kommunista propaganda volt, hanem a Horthy-Magyarország valósága. Ma az egyik véleménybuborék bocsánatos bűnnek tartja a zsidótörvények támogatását, a náci szimpátiát, Szálasiék kiszolgálását, viszont kiírna a nemzeti emlékezetből mindenkit, akire a marxizmusnak akárcsak az árnyéka is vetül. A másik véleménybuborék ugyanakkor bocsánatos bűnnek tartja az „osztályidegenek” ellehetetlenítését, az ávós szakmunkát, a kommunista állambiztonsági szerepvállalást, a Szabad Népben folytatott gyilkos uszítást, miközben mérlegelés nélkül osztogatja a náci/fasiszta stigmát, immáron hetven éve. Szellemi kiegyezés nélkül sohasem lesz egységes nemzet, egységes politikai közösség: csak két, párhuzamos valóságban lebegő és egymást magyar nyelven provokáló véleménybuborék.

6. Túszul ejtett ellenzék

Kilépő poszt

(Facebook-poszt, 2018. 05. 07-én)

Két évvel ezelőtt úgy léptem vissza a hivatásos politizálástól, hogy addigra az LMP különböző testületei a párt stratégiájának legfontosabb cövekeit már leverték. Akkor azt gondoltam, talán mintát tudok adni arra, hogy a hivatásos politizálás és az állampolgári politizálás közötti határvonalak igenis átjárhatók, hiszen éppen arra lenne a legnagyobb szüksége az országnak, hogy a „hivatásosokon” kívül minél többen foglalkozzanak a köz ügyeivel: nem pénzért, egzisztenciáért, befutó helyekért, hanem a hazájukért, közösségeikért, elveikért. Úgy voltam vele, hogy a másfajta – immáron nem –hivatásos-közéleti szerepvállalásom jótékony harmóniában lesz majd az LMP politikájával. Nem így alakult, s ez számomra múlt szeptemberben, a werberi stratégia élesítésénél vált nagyon világossá. Ezért fokozatosan kivonultam a párt belső életéből, s tavaly szeptembertől egészen a választás napjáig – az ÁSZ-botrányt leszámítva – tartózkodtam mindenféle nyilvános pártpolitikai megnyilatkozástól is. Az utolsó csepp a pohárban: Szabó Szabolcs, a neoliberális Együtt képviselőjének csatlakozása az egykoron általam vezetett parlamenti frakcióhoz. Ugyanis a szabadkereskedelem előrenyomulásának megállítása, a szabad tőkeáramlás elé emelt szociális és ökológiai korlátok védelme ma egyszerre globális és nemzeti sorskérdés. Egyetlen igazi parlamenti sikerélményem a gigantikus többséggel szemben 2016 júniusában az volt, hogy indítványomra az Országgyűlés határozatot fogadott el a globális szabadkereskedelmi politika korlátozására. Két hónappal később, az EU–Kanada egyezményről (CETA) szóló vitában Szabó Szabolcs a fideszes Németh Zsolt tenyerébe csapott és kijelentette: „A szabadkereskedelem jó” (lásd még: „A szabad kereskedelem kiterjesztése a glóbuszon bizonyítottan az emberiség javát szolgálná” – Orbán Viktor). A pártpolitikának pontosan addig van értelme, amíg jól azonosítható morális céloknak rendeljük alá a taktikai szempontokat, és nem fordítva. A 2013-as újjászületésnél azt írtuk ki képzeletbeli homlokzatunkra: „Van, ami nem eladó!”. Azóta ez a jelmondat is a feledés homályába veszett. A mai napon megszüntettem tagsági jogviszonyomat az LMP-ben.

7. A gazdagok kormánya

Tarvágás

(megjelent az index.hu-n, 2018. 11. 15-én)

Az index.hu adott elsőként hírt arról, hogy a legújabb bürokráciacsökkentési roham keretében a kormányzati apparátus természetvédelmi területen dolgozó munkatársainak közel felét kirúgták. Arra most ne is vesztegessünk szót, hogy az érintettekkel milyen megalázó módon tudatták állásuk elvesztését. Az előállt helyzet Alaptörvény-sértő. Alaptörvény-sértő függetlenül attól, hogy jelent-e ez bármit az alkotmányozó hatalom számára. Alaptörvény-ellenes helyzet állt elő akkor is, ha a zöldre festett államfő, Áder János hallgat, mint általában, amikor a természetvédelmi intézményrendszer ledarálása van terítéken.

Az Alkotmánybíróság a korabeli Alkotmány egészséges környezethez fűződő jogról szóló deklarációját értelmezve hozta meg azt a 28/1994.(V. 20.) AB határozatot, amely kimondta a természetvédelem elért szintjéből való visszalépés tilalmát. A testület az alkotmányos rend alapját képező élethez való jog biztosítása érdekében az állam oldalán fennálló intézményvédelmi kötelezettséget értelmezte úgy, hogy az kiterjed a jövő generációk életfeltételeinek biztosítására is. A 13/2013. (VI. 17.) AB határozat úgy szól, hogy a korábbi alkotmánybírósági döntések érvanyaga irányadó ott, ahol tartalmi egyezés van az Alkotmány és az Alaptörvény szövege között. Az alkotmányos környezetvédelem területén azonban nem egyszerűen egyezés van, hanem az Alaptörvény szövege szigorúbb mércét támaszt. A P) cikk államcélként explicit módon határozza meg a természeti erőforrások jövő generációk számára való megőrzésének kötelezettségét.‍¹ A XX. cikk (2) bekezdése rendelkezik a GMO-mentes mezőgazdaságról, a XXI. cikk pedig alapjogként rögzíti az egészséges környezethez való jogot.

A visszalépés tilalma nem csak a védett területekre vonatkozik, nem csak az következik belőle, hogy mondjuk a nemzeti parki státuszt nem lehet ukk-mukk-fukk megvonni. A visszalépés tilalma kiterjed a „véderőre” is, tehát a természetvédelem teljes intézményrendszerére. Természetesen nem azt jelenti, hogy egyetlen embert sem lehet innen elbocsátani, de azt igen, hogy az elbocsátások mértéke nem veszélyeztetheti az igazgatási terület működőképességét. Márpedig most ez történik.

A bürokráciacsökkentés jelszava a legsunyibb kormányzati demagógia. Az átlagpolgár helyeslően bólint, hiszen rögtön az ugrik be neki, hogy holnaptól kevesebb léhűtő, kelletlen bürokrata keseríti az életét, kevesebb lesz a packázás. Csakhogy az állami intézményrendszernek (mínusz kormányzati kommunikáció) per definitionem az a rendeltetése, hogy a közösségi érdeket védje a tőke logikájával, a zavarosban halászókkal, a helyi döbrögikkel szemben. Ha nincs elég tisztiorvos, munkaügyi ellenőr, természetvédelmi őr, fogyasztóvédelmi felügyelő: nem a bürokrácia csökkent, hanem az emberek és a természeti erőforrások lesznek védtelenebbek a nyers magánérdekekkel szemben. Az Alaptörvényben megfogalmazott célok és jogok érvényesítése személyi erőforrásokat is igényel. Ha lefejezik a természetvédelmet, a magyar mezőgazdaság GMO-mentessége is könnyen írott malaszttá válhat. A GMO-mentességtől tudniillik akkor is búcsút vehetünk, ha egész egyszerűen nincsen elegendő élő erő az államapparátusban, hogy az alkotmányos tilalomnak érvényt szerezzen.

Látszólag nem ide tartozik, de Brazíliában most az a Jair Bolsonaro veszi át a hatalmat, aki ígéretet tett az erdőirtások megkönnyítésére, s így sodorja veszélybe a világ tüdejének tartott amazonasi esőerdőt és az ott élő őshonos népeket. Azt éljük meg ugyanis, hogy a populisták, így Bolsonaro, a klímaváltozást tagadó Donald Trump vagy a klímacélokat az autógyárak profitjáért bármikor beáldozó Orbán Viktor – minden egyéb kellemetlenségük mellett – szépen, lassan felzabálják a bolygót. A jövő generációk örökségét áldozzák fel a pillanatnyi politikai és üzleti haszon oltárán.

8. Amikor a jogállamot
kivakcinázzák Európából

Különleges jogbizonytalanság

(megjelent a hvg.hu-n, 2020. 03. 13-án)

A Kormány szerdán veszélyhelyzetet hirdetett ki a koronavírus-járvány miatt. A veszélyhelyzet kihirdetésére az Alaptörvény 53. cikke elvileg felhatalmazást ad. A kormányzati lépés célja és indokoltsága nehezen vitatható, az alkotmányos alapok ennek ellenére felettébb kétségesek. A járvány esetén irányadó speciális rendszabályokról szektorális törvények is rendelkeznek. A különbség az, hogy míg a katasztrófa vagy az egészségügyi válsághelyzet nem jelent különleges jogrendet, a veszélyhelyzet igen. A gyülekezési törvény például nem ismer olyan tüntetésbetiltási okot, hogy egészségügyi válsághelyzet, különleges jogrendben viszont a gyülekezési jog gyakorlása felfüggeszthető.

A katasztrófavédelmi törvény így írja le – ráadásul az alaptörvényi jogintézményre reagálva – a katasztrófa fogalmát: „a veszélyhelyzet kihirdetésére alkalmas, illetve e helyzet kihirdetését el nem érő mértékű olyan állapot vagy helyzet, amely emberek életét, egészségét, anyagi értékeiket, a lakosság alapvető ellátását, a természeti környezetet, a természeti értékeket olyan módon vagy mértékben veszélyezteti, károsítja, hogy a kár megelőzése, elhárítása vagy a következmények felszámolása meghaladja az erre rendelt szervezetek előírt együttműködési rendben történő védekezési lehetőségeit, és különleges intézkedések bevezetését, valamint az önkormányzatok és az állami szervek folyamatos és szigorúan összehangolt együttműködését, illetve nemzetközi segítség igénybevételét igényli.” Az egészségügyi törvény az egészségügyi válsághelyzet fogalmát a következőképpen adja meg: „minden – rendszerint váratlanul bekövetkező – esemény, amely a polgárok életét, testi épségét, egészségét vagy az egészségügyi szolgáltatók működését veszélyezteti vagy károsítja olyan mértékben, hogy az az egészségügyi ellátási szükségletek és a helyben rendelkezésre álló kapacitás közötti aránytalanság kialakulásához vezet, továbbá az egészségügyi államigazgatási szerv, az egészségügyi szolgáltatók, valamint más állami és önkormányzati szervek együttműködését teszi szükségessé, valamint az Egészségügyi Világszervezet Nemzetközi Egészségügyi Rendszabályainak kihirdetéséről szóló törvény szerinti nemzetközi horderejű közegészségügyi-járványügyi szükséghelyzet, függetlenül attól, hogy erre különleges jogrend idején vagy azon kívül kerül sor.” Az Alaptörvény 53. cikk (1) bekezdése ugyanakkor ilyen definícióját adja a veszélyhelyzetnek: „A Kormány az élet- és vagyonbiztonságot veszélyeztető elemi csapás vagy ipari szerencsétlenség esetén, valamint ezek következményeinek az elhárítása érdekében veszélyhelyzetet hirdet ki, és sarkalatos törvényben meghatározott rendkívüli intézkedéseket vezethet be.” Könnyen belátható, hogy amíg a katasztrófa, illetve az egészségügyi válsághelyzet fogalmába bőven beilleszthető egy világjárvány hazai megjelenése, addig az alaptörvényi veszélyhelyzet spektruma ezeknél jóval szűkebb. Az „elemi csapás” kategóriája, amivel már a korábbi alkotmányszöveg is operált, egyértelműen a hétköznapi értelemben vett természeti katasztrófák – lásd még: 2013-as árvíz – leírására szolgál. Erőteljes nyelvtani bűvészmutatvány kell ahhoz, hogy valaki a járványt is beleértse az „elemi csapásba”. A már idézett katasztrófavédelmi törvény 44. § csak fokozza a zavart azzal, hogy – egészen sajátos jogtechnikai megoldással – maga kívánja megadni az alaptörvényi veszélyhelyzet definícióját („A veszélyhelyzet az Alaptörvény 53. cikkében meghatározott olyan helyzet, amelyet különösen a következő események válthatnak ki.”): a paragrafus a) pontja az „elemi csapásokat” sorolja fel (idáig rendben is lennénk), majd a c) pont taglalja az „egyéb eredetű veszélyeket” (köztük a tömeges megbetegedést okozó humánjárványt vagy járványveszélyt). Magyarul, az Alaptörvényt magyarázó szaktörvény úgy tekinti a járványt veszélyhelyzetnek, hogy közben világosan elválasztja az „elemi csapásoktól”, csakhogy az alaptörvényi passzus kizárólag az „elemi csapást” (no meg az „ipari szerencsétlenséget”) nevezi meg veszélyhelyzetként.

Félreértés ne essék, nem öncélú jogászkodás, amire megpróbálok rávilágítani. Mindenféle válság-, veszély-, illetve katasztrófahelyzetben, a szó szoros értelmében életbe vágóan fontos, hogy a különféle jogalanyok (bel- és külföldiek, magánszemélyek és cégek) fegyelmezetten vessék magukat alá a hatósági rendelkezéseknek. Ennek viszont egyik előfeltétele, hogy az eljáró hatóságok hézagmentes jogi felhatalmazással rendelkezzenek. A másik előfeltétel pedig az, hogy amennyiben ez a felhatalmazás esetleg hiányos, úgy azt a rendelkezésre álló kormánytöbbségen túlmutató konszenzussal pótolja a hatalom. A parlamenti kétharmad alapállapotban sok mindenre képes, a vész esetén elengedhetetlen közbizalmat azonban nem tudja helyettesíteni. Egy tényleges veszélyhelyzetben ugyanis beláthatatlan következményei lehetnek annak, ha az állampolgárok akárcsak bő harmada politikai ármányt lát a különleges jogrendben foganatosított közhatalmi intézkedések mögé.

9. A válságkezelés harmadik útja

(megjelent a Magyar Hang 2020. 05. 08-i számában)

A Great Lockdown, a koronavírus-recesszió egészen egyedülálló jelenség az emberiség történetében. Soha korábban nem került sor a teljes világgazdaság leállítására. Az eddig ismert gazdasági válságokat a pénzügyi rendszer összeomlása, hibás nemzeti gazdaságpolitikák vagy éppen háborúk, polgárháborúk (avagy ezek elegyei) okozták. Most először egy – legalábbis látszólag – gazdaságon kívüli kényszer, a világjárvány miatti korlátozások mintegy mesterségesen idéznek elő gazdasági krízist, ráadásul az egész világon. Fogalmunk sincs, pontosan mikor és hogyan cseng le a járvány, és emiatt azt sem lehet pontosan előrejelezni: mikor és milyen ütemben szűnnek meg a mindennapi életen keresztül a gazdaságot lábon lövő korlátozások. Az is megjósolhatatlan, miként változik – ha változik – a fogyasztói viselkedés a Great Lockdown után, hogyan hat a hónapokon át tartó lezárás az egyén pszichéjére. Éppen ezért azt sem tudhatjuk, hogyan alakulnak a kereslet és a kínálat viszonyai a közép- és hosszú távú jövőben. Ott folytathatjuk-e, ahol abbahagytuk 2020 márciusában? Érdemes-e ott folytatnunk?

Néhány dolgot azonban máris tudunk. Ahogyan Delhiből a Himalája csúcsaira, úgy láttunk rá hirtelen az életet fenntartó rendszer összeomlására, a transznacionális nagyvállalatok uralta élelmiszerrendszer sérülékenységére. Megtapasztaltuk, milyen, ha a természet tűrőképességét fenyegető növekedés megáll, és milyen, ha nem magunk állítjuk elő az alapvető közszükségleti cikkeket. A Covid–19 belenyúlt a globális ellátási láncokba, és láthatóvá tette a profitérdek dominanciáját a természet és a közösségek felett. S ahogyan a tiszta levegő a Bükkből a Tátrát, úgy tárta elénk a globális leállás az olcsó munkaerőre épített magyar paradigma sebezhetőségét, a német autóipar cselédjévé szegődött összeszerelő ország végletes kiszolgáltatottságát, s persze a honi élelmiszer-ellátás sérülékenységét (importáruban, -munkaerőben, -csomagolóanyagban).

Elöljáróban azt szeretném tisztázni, mi lehet egyáltalán ebben a helyzetben a válságkezelés célja? A kézenfekvő válasz: a túlélés, hiszen nem lehet emberek és családok millióit beláthatatlan időre megélhetés, ill. a megélhetés reménye nélkül hagyni. Túlélés – de mi végre? Nincs sok értelme ugyanis annak, ha a rövid távú túlélés igézetében azokat a struktúrákat betonozzuk be, amelyek középtávon fokozzák a társadalmak szétszakadását, a félperiféria és a periféria kizsákmányolását, hosszú távon pedig felőrlik a létezés véges természeti erőforrásait. A koronavírus miatti krízis kezelésének tehát az lehet a helyes célja, ha úgy próbálunk mentőkötelet adni a Great Lockdown hónapjaira, hogy közben megkezdjük a gazdaság szerkezetét átalakítani a rendszerválság jegyében. Azért, hogy a mai túlélést ne kövesse elhúzódó nyomor és pusztulás.

Az aktuális hírfolyamban két válságkezelési főáram kezd kibontakozni: az egyik a vállalatok megmentését, a másik a társadalom védelmét abszolutizálja. A magyar kormány az előbbi kategóriába tartozik. Nagyon helyesen, el akarja kerülni az adósságcsapdát. Csakhogy közben több százezresre duzzadt már az a tömeg, amelyik nem tudja, miként fogja átvészelni a következő hónapokat. Az érdemi munkahely-megtartó intézkedéseket hazai kkv-k sora nem várta meg, hanem lehúzta rolót. A kormányzati lépések rendre megkésettek és fókuszálatlanok. Pontosabban egy fókuszt mégiscsak fel lehet fedezni: újabb erőforrásokat allokálnak a NER-lovagoknak, a „nemzeti burzsoáziának”. Ezt a gyanút táplálja a turizmusnak kontúrtalanul felvillantott 600 milliárdos támogatás, a kreatívipar szerepeltetése a kiemelt segítségre szoruló ágazatok között, a tőkeprogramok, a tőkeszerzési szándék az egyébként cash-flow problémákkal küszködő családi vállalkozásokban, s a bértámogatás (a magyar Kurzarbeit) igénybevételénél bizonyítandó „nemzetgazdasági érdek”. Ezzel szemben a társadalom védelmét tűzte zászlajára az európai államok többsége és a magyar kormányzati lépések legtöbb kritikusa. Az államháztartási hiány rugalmas elengedése, a likviditás bővítése, a munkahely-megtartásra korlátlan mértékben kifeszített védőháló vitathatatlanul adekvát válasz a tömeges létbizonytalanságra. Csakhogy pusztán hibernálja a gazdaság szerkezetét a ma még ismeretlen holnapra, és adósságcsapdába küldi a nemzetgazdaságokat. A fogyasztás erőltetett felpörgetése pedig sietteti a környezeti összeomlást.

A kérdés tehát az: ki lehet-e lépni az „egyes vállalatok megmentése” vs. „társadalom védelme” hamis dichotómiájából? Létezik-e harmadik útja a válságkezelésnek? Az alábbiakban, időben talán visszarepülve március elejére, azt szeretném felvázolni, hogy igen, létezik harmadik út a Great Lockdown miatti gazdasági válság magyarországi kezelésére. Nézetem szerint, ez a harmadik út hat, egymással egyenrangú szempont finom, mátrixszerű egyensúlyáról, egymásra tekintettel történő érvényesítéséről szól: 1., nem növeli Magyarország kitettségét; 2., mindenki számára biztosítja a megélhetést a gazdasági leállás hónapjaira; 3., alkalmazkodik a karanténhelyzet sajátosságaihoz; 4., segíti a bedőlt ágazatok újraindítását; 5., megkezdi a magyar nemzetgazdaság szerkezetének horizontális és 6., vertikális átalakítását.

A globális adóssághelyzetet jól jellemzi, hogy 2019. első félévére a globális adósságállomány elérte a rekordot jelentő 250 ezer milliárd dolláros szintet. A megelőző tizenöt esztendőben a világgazdaság eladósodottsága a GDP 300%-áról 340%-ra nőtt. Pár hete az IMF vezetője bejelentette, hogy már a tagországok fele kérte a segítségüket. Az IMF amúgy azzal számol, hogy a következő években az államadósság aránya globálisan magasabb szinten stabilizálódik. Az Economist Intelligence Unit a Great Lockdown hatására máris W alakú recesszióval számol, ahol a koronavírus-krízisre alkalmazott válságkezelés újabb komoly eladósodással, s ezért, második hullámban, kiújuló recesszióval jár. Az összeurópai eladósodottság egyébként 40%-kal magasabb a 2008-as szintnél. Olaszország már márciusban mentőövért kiáltott. Romániát a napokban minősítették le, majd a kormány bejelentette, hogy első körben az IMF-hez és az EBRD-hez, ha pedig ez sem elégséges, a nemzetközi pénzpiacokhoz fordulnak hitelért.

A globális adósságválság három veszéllyel jár. Az adósságcsapdába került országok rendre durva megszorító politikát érvényesítenek (l. legutóbb Görögország), ami a társadalmi szakadékok elmélyüléséhez vezet. Az adósrabszolgaság – a hitelezői igények kielégítésére – a fenntarthatatlan gazdasági szerkezetet, fogyasztási gépezetet konzerválja. A globális adósságnövelő politikából a „nap végén” a nemzetközi pénztőke jön ki nyertesen: megszilárduló pozíciója világszerte óriási nyomás alá helyezi az emberek által ellenőrizhető, demokratikus intézményeket. Ezért nem értek egyet a „helikopterpénz” alkalmazásával, illetve azzal sem, hogy a Magyarországon amúgy valóban kritikusan alacsony szintű szociális transzferek összegét éppen – a nehezen kalkulálható kimenetellel végződő – Great Lockdown idején növeljük.

Abban tehát önmagában a kormányzatnak kétségkívül igaza van, hogy a válságkezeléssel nem kívánja növelni Magyarország kitettségét. Az is helyes, hogy a kitettség növekedésének veszélyét a kormány, nemcsak az eladósodásban, hanem a bedőlő hazai vállalkozások esetleges külföldi felvásárlásában is azonosítja. Nem hinném, hogy ennek egyetlen alternatívája a mészárosi kisgömböc további terjeszkedése lenne. Arról viszont szemérmesen hallgat a kormányzat, hogy Magyarország szélsőséges kitettségét részben az okozza, hogy a technológia-intenzív ágazatokban nyomasztóan nagy a multinacionális tőke túlsúlya, amit az elmúlt tíz év gazdaságpolitikája még fokozott is. Azt pedig egyáltalán nem ismeri el, hogy a magyar nemzetgazdaság kitettségét a szélsőséges energiafüggőség is növeli. A kormányzat válságkezelési paradigmájában pedig „idegen test”, s ráadásul a jelenlegi megélhetési krízis csillapítására is alkalmatlan eszköz a 13. havi nyugdíj úgynevezett fokozatos visszaépítése.

A megélhetési válság enyhítése gazdasági megközelítésből a kereslet totális összeomlásának megakadályozását jelenti. Ezért lett volna bölcs dolog, ha a kormányzat a 13. havi nyugdíj belengetése helyett például olyan „karanténutalványt” bocsát a nyugdíjasok rendelkezésére, amit piacokon, őstermelőknél, helyi termékekre, kertészeti boltokban, fitotékákban lehet beváltani.

A Great Lockdown magyarországi hatása elsősorban azokat érinti, akik eddig munkajövedelemből éltek, de most – és egyelőre beláthatatlan időtartamra – elveszítették a megélhetésüket. Amikor a válságkezelésben a megélhetés biztosításának szempontját érvényesítjük, rájuk kell gondolnunk. A magyar átlagkereső jó esetben 1–2 hónapos tartalékokkal rendelkezik, a gazdaság pedig senki nem tudja hány hónap múlva tud regenerálódni. Addig is élni kell. Különösen veszélyeztetettek azok, akik eddig a szürkegazdaságban szereztek jövedelmet, évek óta Németországba, Ausztriába ingáznak, és most hazaszorultak, a tanulmányaikat árufeltöltésből és pultozásból finanszírozó egyetemisták és pályakezdők, akik közül most sokan az eleve kevesebb lehetőséggel rendelkező településekre áramoltak vissza. Nem beszélve azokról, akik alapkészségek (és nem informatikai tudás) hiányában eddig is legfeljebb segédmunkához juthattak, s az ő kompetenciafejlesztésük tökéletesen hiányzik a NER munkaerőpiaci politikájának eszköztárából.

„Annyi munkahelyet hozunk létre, amennyit a vírus megszüntet” – adta ki a jelszót a miniszterelnök. Orbán szociáldarwinista világképéről eddig is tudni lehetett, hogy abban egy latifundiumokon élő szétesett és ezért könnyen irányítható társadalom szerepel. Természetesen helyes, ha a koronavírus-recesszió miatt elvesztett megélhetést a kormányzat minél nagyobb arányban új, piaci munkahelyek életre segítésével kívánja pótolni. Főként, ha ez együtt járna a gazdasági szerkezet horizontális és vertikális átalakításának nyitányával is. Azonban éppen a jelenlegi világgazdasági környezetben egyszerűen illúziónak tűnik valamennyi, a „vírus” miatt megszűnt munkahelyet nem majd valamikor, hanem egy–két hónapon belül, amikor a tartalékok kimerülnek, a piacról pótolni. Az pedig mérhetetlen cinizmus, hogy mindeközben a kormány munkahely-megtartási intézkedéseit legalább egyhónapos késéssel jelentette be, és úgy, hogy a bértámogatást csak 90 napra biztosítja. Jóllehet a felhatalmazási törvény vitájában éppen a miniszterelnök érvelt azzal, hogy azért nem lehet 90 nap a felhatalmazás, mert nem látjuk a veszélyhelyzet befejezésének pontos időpontját.

A harmadik utas válságkezelés a Great Lockdown kezdetén három elemből álló, komplex eszközrendszerrel biztosítja a megélhetést ott, ahol ezt a piacról rövidtávon képtelenség. Egyrészt. A második verziós – április végén bejelentett – magyar Kurzarbeit és munkahely-támogatási hitel másfél hónappal korábbi bejelentésével már önmagában jó néhány munkahely beszántását meg lehet előzni. Főleg, ha a második verziós Kurzarbeit egyáltalán nem tartalmaz (vagy csak a menedzserjövedelmeknél) felső plafont és három hónap helyett a veszélyhelyzet megszűnését követő 30. napig tart. Másrészt. Állami munkahelyteremtésre van szükség a közszférában, alapvetően az önkormányzatok számára juttatott forrásokból: kapacitásbővítésre az egészségügyben, az idősgondozással, utcai munkával, lelki segítségnyújtással foglalkozó szociális szektorban, a településtisztasági és településrendészeti feladatoknál. Soha nem volt ennyire életbe vágóan fontos az otthonápolás fejlesztése. Az államnak teljes egészében meg kell finanszíroznia azoknak a gyermekfelügyeleti díját, akik a Great Lockdown alatt is munkába járó emberek gyermekeinek felügyeletét vállalják. S persze likviditást kell biztosítani arra is, hogy a leállás alatt legalább a közszféra (ideértve a közösségi közlekedést, valamennyi önkormányzati céget is) ne növelje a munkanélküliek hadát. Harmadrészt. A GYES, GYED, családi pótlék stb. folyósítási tartamának meghosszabbítása mellett az álláskeresési járadék folyósítási tartamát mindenkinél, akinek az amúgy is elképesztően rövid 90 nap a veszélyhelyzet alatt jár le, meg kell hosszabbítani a veszélyhelyzet megszűnését követő 30. napig. Ezt az eszközrendszert egészítheti ki a kormány által már a kezdetekkor meglépett törlesztési és végrehajtási moratórium, valamint az áprilisban meghirdetett diákhitel-konstrukciók. A Great Lockdownnal előállt karanténhelyzet – a mindannyiunk életét, egészségét fenyegető világjárványra hivatkozva – minimálisra csökkentette a mobilitást és a személyes érintkezések számát. A kijárási korlátozás bevezetése a kereslet azonnali zsugorodásához vezetett. A koronavírus-recesszió annyiban is egyedülálló, hogy most döntően az a szolgáltató szektor állt le, amelyik a mai gazdaságok 60–80%-át teszi ki.

Öröm az ürömben, hogy a karanténhelyzetnek ugyanakkor olyan kényszerű hozadékai is vannak, amelyeket bölcsen hasznosíthatunk a pillanatnyi megélhetési válság csillapítására, a keresletcsökkenés mérséklésére és a gazdaság hosszú távú átstrukturálására egyaránt. Némelyek surranópályát jelenthetnek egy-két bedőlt ágazatnak is. Csak példálózó jelleggel említek öt ilyen hozadékot. I. A mobilitás drámai lecsökkenése 70%-os levegőtisztulást okozott. A levegő jobban engedi át a napsugarakat, és emiatt máris érzékelhető a napelemek teljesítménynövekedése. II. Az emberek többet vannak otthon, többen vannak a családjukkal. A figyelem átfordul a helyre, a közvetlen életvilágra: egymásra, a házimunkára, az otthonra, a kertre, a háztájira, a hobbira. Már az első hetekben megugrott az igény a házhoz szállítási szolgáltatásokra, a városok tele lettek motoros futárokkal. A brutális mértékű kórházi ágyfelszámolás, a hétköznapi betegellátás akadozása és a hatósági házi karanténok tragikusan világítják meg a házi ápolás jelentőségét. III. Az online oktatás, az elrendelt távmunka, „home office” miatt megnőtt az online térben töltött idő, viharos gyorsasággal terjednek a tanulást, a munkavégzést segítő új alkalmazások. IV. Megnőtt a figyelem és az igény az egészségmegőrzésre, a tisztaságra, a fertőtlenítésre: a háztartásokban éppúgy, mint a közületeknél. V. A pillanatok alatt végbement életmódváltás új feladatokat követel meg a szociális szektor állami, önkormányzati és magán/nonprofit szereplőitől: az otthonukba zárt idős, beteg, fogyatékkal élő emberek részére történő bevásárlástól az életet felforgató korlátozások elviselésében segítő telefonos lelki segítségnyújtásig.

A harmadik utas válságkezelés nem a bedőlt ágazatok életben tartására, hanem újraindítására koncentrál. Fentebb már fejtegettem: nincs kellő tudásunk a keresleti–kínálati viszonyok Great Lockdown után várható alakulásáról, és arról sem, milyen egy, közvetlenül a szolgáltató szektort sújtó gazdasági válság. Ez arra is felelet, miért hazardírozás az a radikális felvetés, hogy a jelenlegi helyzeten felbuzdulva temessük is el a fenntarthatósági szempontból valóban felettébb problémás szektorokat, így például a külföldi turizmust. Nincs szükség zombivállalatokra, de szükség van a magyar gazdaság horizontális és vertikális átalakításának megkezdésre. A megkezdésére. Ez viszont azt is jelenti, hogy egyelőre minden bedőlt ágazat számára biztosítani kell az újrakezdés esélyét.

Amikor bedőlt ágazatokról írok, egyúttal arra is felhívom a figyelmet, hogy már a Great Lockdown kezdetén pontosan meg kellett volna határozni, kiket értünk alatta. Mely ágazatok újraindításának feltételeit kívánja célzott eszközökkel biztosítani a kormányzat? Hiszen a koronavírus-recessziót a gazdaság egésze megszenvedi. Most mindenesetre azokra az ágazatokra gondolok, amelyek jellegüknél fogva a legközvetlenebbül függenek a mobilitástól és a nagyszámú személyes érintkezésektől. Ilyen lehet elsősorban a kiskereskedelem, a turizmus, a strandok és gyógyfürdők, a vendéglátás, a rendezvényszervezés, a tolmácsolás, a szórakoztatóipar, a szépségipar, a magánegészségügy, a sport, a kiadók, az oktatási, kulturális és rekreációs szolgáltatások, valamint a mindezektől szorosan függő további ágazatok.

A bedőlt ágazatok újraindítását akkor lehet elősegíteni, ha a vállalkozók már a Great Lockdown pillanatában látják azokat a kormányzati intézkedéseket, amelyektől a későbbi újrakezdés reális B terv a teljes felszámoláshoz képest. Félő, hogy egy hónappal később már visszafordíthatatlan folyamatok indulnak meg. Az újraindítást elősegítő kormányzati eszközöket valamennyi bedőlt ágazat számára kell hozzáférhetővé tenni: a felújítási támogatást nem csak a vendéglátásnak, az új hitel- és garanciaprogramokat, a restrukturálási alapot, de a bajba került cégeknél amúgy nem feltétlenül hatékony beruházási és infrastruktúra-támogatást is. A levegőben lógó 600 milliárdos turizmustámogatás esetén erős a gyanú, hogy azt valójában nem is az ágazatnak, hanem egyes NER-lovagoknak címezték. A bedőlt ágazatokra kell célozni az egyébként viszonylag gyorsan bejelentett járulékelengedéseket, -könnyítéseket. A veszélyhelyzet tartamára – különösebb költségvetési kockázat nélkül – áfa-mérsékléssel is „kedveskedni” lehet az egyébként halódó ágazatoknak. A bedőlt ágazatoknak nem sokat jelent a bérletidíj-emelési és felmondási tilalom, hiszen pont az esetleges újraindításkor szakadhat tetemes díjhátralék ezeknek a vállalkozásoknak a nyakába: esetükben bizony a veszélyhelyzet idejére a polgári jogi jogviszonyokba durvábban beavatkozva, 0 Ft-ra kell leszállítani a helyiségbérleti díjat, közüzemi díjfizetési moratóriummal. Az állami támogatások igénybevételéhez persze speciális és a hosszú távú célokat szolgáló feltételeket is lehet szabni: ilyen például, ha a szállodaipar szereplői csak bizonyos energiahatékonysági szint felett kapnak esélyt az újrakezdéshez.

A magyar gazdaság horizontális átalakítása alatt egy lokalista fordulatot értek. Ez a váltás egyszerre csökkenti ökológiai lábnyomunkat és Magyarország kitettségét, miközben erősíti a helyi gazdaságon keresztül a helyi közösségeket. A rövidülő élelmiszerlánc és a közösségi energiatermelés például egymás hatékonyságát fokozhatják. Amikor helyi gazdaságról írok, ideális esetben ilyesmikre gondolok: helyi, egészséges, fenntartható módon előállított élelmiszerek kisléptékű és közepes termelőktől, a gyógynövény-termesztés, helyi piacok, komposztálás, vetőmag-önrendelkezés, a turizmus lokalizációja, élelmiszer-közösségek, közösségi napelemparkok, a szövetkezetek, a házi- és kézműipar, a házi ápolás, a családi napközi. A jelenlegi karanténhelyzetben a helyi gazdaság fogalmát kibővítve használom: ide értem most a különféle háztartási szolgáltatásokat, a szereléseket, javításokat, tisztításokat, a fertőtlenítést és kártevő-mentesítést, épület- és parktisztítást, s az otthoni munkavégzést, tanulást segítő szolgáltatásokat.

Az államnak különféle eszközök állnak rendelkezésre, amivel a Great Lockdown alatt előmozdíthatja a lokalista fordulatot. Ilyen lehet, ha a veszélyhelyzet tartamára a kistermelőket és a háziipart mentesíti a közterhek alól, ilyen lehet a fentebb javasolt „karanténutalvány” a nyugdíjasoknak. Világos és egyértelmű információkkal segíthet a kormányzat abban, hogy a járvány dacára az emberek merjenek (és milyen feltételekkel merjenek) mondjuk vízvezeték-szerelőt hívni, ők pedig merjenek (és milyen feltételekkel merjenek) házhoz menni. A közbeszerzési törvényt legalább átmenetileg – és akár az Unióval is dacolva – úgy kell átírni, hogy előnyben részesüljenek a helyi vállalkozók. A nyitvatartási korlátozásoknál a kedvezményezetti kört (l. élelmiszerboltok, patikák, drogériák) – azt gondolom különösebb járványügyi rizikó nélkül – ki lehetett volna egészíteni az elektronikai cikkeket áruló szaküzletekkel, fitotékákkal, kertészeti és mezőgazdasági szakboltokkal. A lokalista fordulat szempontjait érvényesíteni lehet a vertikális átstrukturálásnál és a fejlesztési pályázatoknál. S ahogyan erre már utaltam: karantén idején pótlólagos forrásokat kell biztosítani az önkormányzatoknak, nonprofit szervezeteknek a megnövekedett, ill. megváltozott szociális és településtisztasági, a családoknak pedig a házi ápolási és gyermekfelügyeleti feladatok ellátására.

A rendszerváltással Magyarország azokban az ágazatokban is elveszítette termelési kapacitásai zömét, ahol egyébként komparatív előnnyel bírt a hajdani KGST-n belül. A magyar export belföldi hozzáadott értéktartalma továbbra is rendkívül alacsony. A nemzetgazdaság kitettsége csökkentésének és az ellátási láncok rövidítésének igénye egyaránt megköveteli, hogy haladéktalanul hozzálássunk magasabb hozzáadott értéket termelő kapacitásaink helyreállításához. A gazdasági szerkezet vertikális átalakítását a lokális fordulat és a karanténhelyzet szempontjaira figyelemmel kell megkezdeni. S persze számba kell vennünk: mire predesztinál bennünket a magyar társadalomban meglevő tudás, termelési kultúra, nem utolsósorban pedig természeti adottságaink?

Az április 7-i Palkovics-bejelentés ebben a tekintetben kétségkívül tartalmazott pozitívumokat. Egyértelműen ilyennek tekintem a környezetkímélő, fogyasztáscsökkentő technológiaváltásra meghirdetett pályázatot. Dicséretes a K+F-munkakörökre – részmunkaidő híján is – nyújtott 40%-os bértámogatás: kár, hogy ez is csak – a magyar Kurzarbeithoz hasonlóan és a rendeleti kormányzásra adott felhatalmazástól eltérően – 90 napra szól. S kár, hogy közben a NER évtizede alatt az állam GDP-arányos K+F kiadásai csökkentek, akárcsak a házon belül fejlesztő kkv-k aránya. Üdvözölhető az informatikussá képzést segítő támogatás: de miért csak az informatikai képzést preferálja a kormányzat? Jól hangzik az egészségipar állami támogatása, de nem világos, hogy ezalatt pontosan mire céloz a kormányzat. Összességében is: a Palkovics-bejelentés nem tisztázta, hogy rendelkezik-e a kormányzat egyértelmű prioritásokkal a gazdasági szerkezet vertikális átalakításához, termelési kapacitásaink felélesztéséhez.

A harmadik utas válságkezelés hét ágazat állami fejlesztésére helyezné a fókuszt. I. Egészségipar helyett gyógyszerkutatásról, gyógynövény-feldolgozásról, orvosi műszer-, gyógyászati segédeszköz-, fertőtlenítőszer-gyártásról kell beszélni. II. Az IKT-szektor fejlesztésénél alapvető szempont a tervezett avulás elleni fellépés. Az informatikánál pillanatnyilag célszerű a távmunkát, a távoktatást, az egészségügyi ellátásszervezést segítő fejlesztéseket előtérbe helyezni. III. Az ország élelmiszer-önrendelkezését segítő, a tájadottságokhoz alkalmazkodó termékeket előállító élelmiszeripar. IV. Mezőgazdasági alkatrészgyártás. V. A lakásállomány energiahatékonysága. Az MTvSz például olyan állami nonprofit ESCO-cégre tett javaslatot, amelynek majd a 85–90%-os energiamegtakarítás terhére fizetnek a lakástulajdonosok. VI. Energiahatékonyságot szolgáló eszközök: kazánok, energiahatékony nyílászárók, törpe vízművek, napelemek gyártókapacitásai. VII. Alapvető közszükségleti cikkek. Teljesen abszurd ugyanis, hogy ma Magyarország éppúgy rászorul a német WC-papírra, mint a kínai védőmaszkra.

•

A harmadik utas válságkezelés nulladik lépésben nem egyszeri 500 ezres juttatást ad az egészségügyi dolgozóknak, hanem drasztikus bérfejlesztést hajt végre – az egyébként munkaerőhiányos – egészségügyi, szociális és a rendvédelmi szektorokban. Ez az orvosoknál 50%-os, a szociális és a további egészségügyi dolgozóknál 30%-os bérfejlesztést jelent. A rendvédelmi illetményalapokat egységesen 60 ezer forintra kell felhúzni, és el kell fogadni a szakszervezet 50%-os fizetésemelési követelését. S a Covid–19-cel „frontvonalban” küzdőket a veszélyhelyzet tartamára további 50%-os béremelés illeti meg mindhárom szektorban. Az otthonápolás is munkavégzés, és különösen veszélyhelyzetben tehermentesíti a kórházakat: ezért érthetetlen, hogy a kormány miért nem háromszorozta meg a jelenleg szégyenletesen alacsony, minimálbér alatti otthonápolási díjakat már a veszélyhelyzet kihirdetésénél.

A harmadik utas válságkezeléshez a következő, további forrásokat látom. Az Európai Unió szabad kezet adott a 2000 milliárd forintos elköltetlen uniós fejlesztési forrás felhasználásához: történelmi igazságtételnek is felfoghatjuk, ha ezt az összeget a magyar gazdasági szerkezet horizontális és vertikális átalakítására fordítjuk. Semmi baj a bankokra és a kereskedelmi láncokra kivetett rendkívüli sarcokkal, de a történet akkor teljes, ha a kormány egyszeri válságadóval sújtja – egy második tao-kulcs legalább átmeneti visszaállításával – az extra-profitot, továbbá a luxusvagyon-tárgyak tulajdonosait és az elmúlt évek közbeszerzésinek legnagyobb nyerteseit. A gépjárműadó-bevétel elvonása tökéletesen kontraproduktív akkor, amikor a védekezés miatt éppenséggel növekedtek a helyhatóságok feladatai, a helyiségbérleti díjbevételek tetemes részét amúgy is bukják az önkormányzatok, s közben maguk is foglalkoztatók (továbbá munkahely-fenntartó cégek tulajdonosai). A pártpénzek megvágása: nettó politikai provokáció. Ha már a veszélyközösségen belüli szolidaritásról papol a kormányzat: más országokban, veszélyhelyzet idején, a politikusi és állami menedzseri jövedelmek felét dobják a közösbe.

Amit most megfogalmaztam, természetesen nem gyógyír sem a növekvő társadalmi egyenlőtlenségekre, sem az elmúlt időszakban a jóléti rendszerekben, a környezetben okozott károkra. Pusztán azt szerettem volna felvázolni: anélkül is lehet reményt nyújtani a mostani időszakot tartalékok nélkül átvészelő százezreknek, millióknak, hogy a Great Lockdown túlélése oltárán feláldoznánk az azt követő adósságválság és az ökológiai katasztrófa túlélésének esélyét. Van harmadik út!

Felhasznált irodalom:

Lányi András: Történelmünk legveszedelmesebb pillanatait éljük (valaszonline.hu, 2020. 04. 03.)

Scheiring Gábor: Orbán Viktor 10 éve: Tőkefelhalmozás és elszegényedés (merce.hu, 2020. 04. 26.)

Nagyon súlyos és hosszú válság jön (Hajdú Péter interjúja Róna Péterrel – Magyar Hang, 2020. 04. 03.)

Róna Péter: „A négy válság” c. írása

Magyar Természetvédők Szövetsége (MTvSz): Javaslatok az életigenlő gazdaságért

Bart István: Az újrakezdés zöldítése Magyarországon (index.hu, 2020. 04. 21.)

Lovas-Romváry András: A járvány után újabb válság fenyeget (napi.hu, 2020. 04. 17.)

Magyari Péter: Rengeteg EU-pénzt tudna a kormány a járványra átcsoportosítani, ha akarna (444.hu, 2020. 04. 23.)

Zsiday Viktor: Ebben a helyzetben a munkaalapú társadalom gazdaságfilozófiai tévedés (Plankó Gergely interjúja – 444.hu, 2020. 04. 09.)

Lehmann Kristóf: Ingyenpénzt a nép közé? A helikopter sem repül ingyen (portfolio.hu, 2020. 04. 05.)

Szűcs Gábor: A koronavírus miatt jobban termelnek a napelemek? (villanyautok.hu, 2020. 04. 25.)

Szakáli István Loránd: Nincs eredményes válságkezelés pontos helyzetelemzés nélkül (origo.hu, 2020. 04. 14.)

A Családi Vállalkozások Országos Egyesülete közleménye – MTI OS, 2020. 04. 02.

Jegyzetek

Apály idején

1 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

2 Lányi András: Tessék már az értelmiséget rendeltetésszerűen használni!, mandiner.hu, 2019. 05. 31.

3 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

4 Farkas Attila Márton: Az újbaloldali forradalom összeomlása, »Magyar Nemzet«, 2017. 07. 11.

5 Leimeiszter Barnabás: Woke kapitalizmus: így állnak a nagyvállalatok a kapitalizmus szolgálatába, mandiner.hu, 2019. 05. 31.

6 Hammond, Samuel: Sorry, Pepsi Haters, But Social Justice Needs Capitalism, liberalcurrents.com, 2017. 04. 10.

7 Douthat, Ross: The Rise of Woke Capital, The New York Times, 2018. 02. 28.

8 Munkások Újsága hivatalos Facebook-oldalán megjelent 2019. 04. 03-i poszt.

9 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

10 Uo.

11 Uo.

12 Kustán Magyari Attila: „Az EU-csatlakozás hasznait két érdekcsoport fölözi le” – interjú Böröcz József szociológussal, maszol.ro, 2019. 05. 05.

13 Nagyon pontosan beszél erről Gyurcsány Ferenc az 1996. szeptember 21-én a Népszabadságnak adott interjújában („A gyors hal eszi meg a lassút – Gyurcsány Ferenc nem lett miniszterelnök, inkább pénzt csinál és milliárdokról dönt”).

14 Erről lásd Róna Péter Kifulladt paradigma című írását 2008-ból (In: Sándor Péter – Vass László: Magyarország politikai évkönyve 2009-ről, Demokrácia Kutatások Magyar Központja Alapítvány).

15 Transatlantic Trade and Investment Partnership

16 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

17 Uo.

18 Techet Péter: A nagy európai, avagy miért azonosak Orbán és Macron érdekei?, azonnali.hu, 2019. 06. 11.

19 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

20 Lányi András: Tessék már az értelmiséget rendeltetésszerűen használni!, mandiner.hu, 2019. 05. 31.

21 Cseh Katalin hivatalos Facebook-oldalán megjelent 2019. 06. 10-i poszt. 2019. 06. 10-i poszt

22 Tóth Csaba Tibor: Cseh Katalin privatizációs ötlete a legrosszabb, ami egy vasúttal csak történhet, merce.hu, 2019. 06. 13.

23 Feró Dalma: Miért nincs Magyarországon baloldal?, azonnali.hu, 2019. 05. 22.

24 Lányi András: Tessék már az értelmiséget rendeltetésszerűen használni!, mandiner.hu, 2019. 05. 31.

25 Techet Péter: A nagy európai, avagy miért azonosak Orbán és Macron érdekei?, azonnali.hu, 2019. 06. 11.

26 Kiss Viktor: Kettős fronthatás, merce.hu, 2019. 05. 29.

27 Révész Sándor: Polgárok, győztünk!, hvg.hu, 2019. 06. 02.

28 Techet Péter: A nagy európai, avagy miért azonosak Orbán és Macron érdekei?, azonnali.hu, 2019. 06. 11.

29 Utalás Jámbor András írására: Hat napig volt baloldal az elmúlt négy évben, merce.hu, 2019. 06. 09.

Lássuk át a rendszert!

1 A nyár, ami újraírja a klímatörténelmet, 444.hu, 2019. 08. 05.

2 Erről: András Csaba: Miért legyen vörös, ami zöld?, Új Egyenlőség, 2019. 06. 09.

3 Habermas, Jürgen: Technika és tudomány mint „ideológia” – Herbert Marcuse hetvenedik születésnapjára (in: Válogatott tanulmányok, Atlantisz, Bp., 1994.)

4 Világi Máté: Tíz technológiai újítás, amivel elkerülhetjük a tüzes világvégét, index.hu, 2019. 07. 25.

5 Mindennapi mérgeink – a Fidesz–KDNP a Monsanto zsebében?, greenfo.hu, 2016. 04. 12.

6 Erről bővebben: A Monsanto toxikus öröksége: kétmilliárd dolláros bírság az USA-ban, közéleti szereplők listázása Franciaországban, atlatszo.hu, 2019. 05. 15.

7 Amerikai borokban bukkantak fel a fukusimai izotópok, hvg.hu, 2018. 07. 20.

8 Tanka Endre: Globális életpusztítás az ára a mesterséges intelligencia fejlesztésének?, hang.hu, 2019. 08. 03.

Harminc év után

1 Tölgyessy Péter: A magyar parlamentáris hagyomány íve és az újabb alkotmányozás, in: Alkotmányozás Magyarországon és máshol, szerk.: Jakab András – Körösényi András; Bp., Új Mandátum-MTA-TK-PTI, 2012., 277–278.

2 Uo.

3 Kis János: A rendszerváltásnak vége, in: Beszélő, I. évfolyam, 6. szám.

4 Kis János: Vannak-e emberi jogaink?, Magyar Füzetek, 1987.

5 Lányi András: Létezik-e?, Bp., Új Mandátum, 2003, 46.

6 21/1996. (V. 17.) AB határozat.

7 4/1993. (II. 12.) AB határozat.

8 »antalljozsef.hu«

Tartalom

Előszó

1. Apály idején

2. Lássuk át a rendszert!

Lássuk át a rendszert!

A klíma éve

A JEFTA-tól az erdőt

A profit számít, nem az életek

Óriásvállalatok támadása a szólásszabadság ellen

Pesti Srácok lekapcsolása a YouTube-ról

Mi Hazánk lekapcsolása a Facebookról először

Puccs a virtuális térben

Cégek szólásszabadsága

Petry Zsolt esete egy fontos probléma

Az amerikai külügyminisztérium tweetje az interszexuális tudatosság napján

Oroszországnak tiszteletben kell tartania Ukrajna területi integritását

Mi Hazánk lekapcsolása a Facebookról másodszor

Je suis Idrissa Gueye!

Mit akart a woke a katari VB-n?

A mexikóvárosi taxisofőr

13. ICIC, Puebla, 2022. június

Goldman Sachs, Rotschild, BlackRock

Kétféle korrupció

A globális minimumadó csapdája

A jó, a rossz és a globális minimumadó

Elly Schlein lett az olasz kaviárbaloldal új vezére

Üzenet Salzburgból

A Schröder-interjú tanulsága

3. A „difficult direction” és a „tools”

Jelentés a jelentéstervezetről

Papandreu a jelentéstevő

A holland miniszterelnök nem a magyarokat utálja

Nincs hatáskör kisebbségpolitikában

Von der Leyen közleménye

A Delbos-Corfield-jelentésről

„Difficult direction”

Az Európai Bizottság aggódik a magyar igazságszolgáltatás függetlensége miatt

Win-win játék

Történelmi vereséget szenvedett Alexis Tsipras

4. Mélyállamtól mélyállamig

Harminc év után

Aktanyilvánosság vagy összemosás

A Semjén-féle lemez

Szigeten balhézó NER-lovag

„Tetszettek volna forradalmat csinálni!”

Amikor a NER rárúgta az ajtót a liberális jogállamra

Szintlépés

A Kúria meghódítása, avagy a NER természetrajza

Schadl-ügy és OBH

Magánállam közpénzből – Elveszíti közpénzjellegét?

Mélyállamtól mélyállamig

Magyarország kiszervezése

Tart attól, hogy az ÁSZ megbírságolja a Fideszt?

A forradalmi jogállam oximoronja

5. „Enélkül soha nem lesz közös hazánk, közös nemzetünk”

Méltányosság és a kontextus – viszontválasz Pénzes Károlynak

A szurkolók nem nácik, a cigányok nem bűnözők

130 éves munkásünnep

Bauer Trianonról

Trianon 100

Demeter Szilárd hasonlatai

A Pokorni-interjúról

Schiffer Pál 110

Fajok keveredéséről – a tusnádfürdői Orbán-beszéd után

75 évvel ezelőtt olvasztották be a Szociáldemokrata Pártot

Pozsgay90

6. Túszul ejtett ellenzék

Kilépő poszt

Túszul ejtett ellenzék

Gyarmati mentalitás

O1G = TINA?

Hozzádékásodtak

Bauer Orbán oldalán?

Bevezetnék az eurót

Előválasztás

Mi bajuk van a Zorbán választási rendszerével?

Kitermeli a maga krumplilóbálós ellenzékét

SRB vs. Hadházy: emlékeznek?

Tizenöt éves az Elkúrtuk-nap

Szent-Iványiék

A két Bruck

A Csáki-poszt

Felejtsük már el azokat…

A progresszív jobboldal

Ezt így hogy?

Akció a demokráciaimportért

7. A gazdagok kormánya

Tarvágás

Szijjártó a szabadkereskedelmi egyezményekről

A kínai titok

A martonvásári kilakoltatási per

Fizessünk a gazdagoknak!

Tiborcz-adó: adózni nem szégyen, avagy kinek mi a sérelmes?

Gazdagok kormánya

Munkaerő-kölcsönzéssel a bérharc ellen

Tűzifa-rendelet

Amikor fejszével műtenek

Pedagógussztrájk és a thatcherizmus kísértete

Hét csapás a globális autóipar legvidámabb barakkjára

Ha Magyarországra jössz, növelheted a multik extraprofitját!

Az állam egyszerűsítése

A bűn legalizálása

A kormány kordont bont – a tőke előtt

8. Amikor a jogállamot kivakcinázzák Európából

Különleges jogbizonytalanság

Rémhírterjesztés

Bizalom korona idején

Második felhatalmazási törvény

Oltott vagyok

Amikor a jogállamot kivakcinázzák Európából

A Big Pharma találkozása a neoliberális immunreakcióval

Egyetemi hallgatókat sem

Oltatlan pedagógus: első győzelem

Győzelem az állami einstanddal szemben!

Oltatlan pedagógus – Állam: 2–0!

Igazságot az engedetleneknek!

Összeesküvés-elméletektől az összeesküvés-gyakorlatokig

A Pfizer perel

9. A válságkezelés harmadik útja

Jegyzetek

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztő Hutvágner Éva
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

»Kalligram e-könyvek«

ISBN 978 963 468 533 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL