A fordítás alapjául szolgáló mű:

S. J. Parris: Alchemy

HarperCollinsPublishers, London, 2023

Fordította

Beke Ádám

Borítóterv

Oláh Gábor

Copyright © 2023 by Stephanie Merritt

Hungarian translation © Beke Ádám, 2024

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-38-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Őfelségét más sem érdekli, csak a varázslók, alkimisták, kabbalisták és társaik, semmi sem elég drága neki, ha kincsekről, titkos tanokról vagy az ellenségeivel szembeni ártó szándékról van szó… Mágikus könyveit külön könyvtárban gyűjti össze. Minden idejét annak szenteli, hogy kiiktassa Istent, hogy a jövőben egy másik urat szolgálhasson…”

A II. Rudolf ügyében a bécsi főhercegeknek küldött javaslat, 1606

„Rövidre kell fognom. Az, amit Angliában gyanítottunk, itt is felütötte a fejét.”

John Dee levele Sir Francis Walsinghamnek, Prága, 1588

PROLÓGUS

Seething Lane, London városa,

az Úr 1588. esztendejének 15. napja

Kedves Bruno!

Remélem, Wittenberg kegyeibe fogadta, és ezidáig nem vívta ki az egyetemi hatalmasságok haragját merész ideáival. Nem sok embert ismerek, aki azzal dicsekedhet, hogy a katolikusok és a kálvinisták egyaránt börtönbe vetették eretnekségéért.

Rövid leszek. Szívességet kell kérnem öntől, abban a reményben, hogy a korábban Angliának tett szolgálatai után ismételten számíthatunk a segítségére. Amint arról bizonyára értesült, közös barátunk, dr. Dee egy ideje a prágai udvarban vendégeskedik. A mai napon levelet kaptam tőle, melyet két héttel ezelőtt vetett papírra. Az üzenet titokzatos ügyeket érint, Dee maga sem merte nyíltan kifejteni annak mibenlétét, de szavaiból arra következtetek, hogy Rudolf császárral szemben ármánykodás van készülőben. Ha a császár ellenségei sikerrel járnak, az az egész keresztény világot megrengeti. Nem kell magyaráznom, mennyire fontos Anglia és a borotvaélen táncoló európai egyensúly szempontjából, hogy Őfelsége Erzsébet királynő baráti viszonyt ápoljon a Szent Római Császárral, különösen most, hogy Őfelsége támogatóinak száma megcsappant.

Ezért arra kérem, siessen Prágába, ahol minden igyekezetével és szorgalmával segítse Dee-t, és derítse ki az ügy mibenlétét. Nincs senki, kinek rátermettségében jobban megbízhatnék, és hiszem, hogy filozófusi hírnevének köszönhetően tárt karokkal fogadják a városban. Adja át Dee-nek a mellékelt rejtjeles üzenetet; tartok tőle, hogy az ő birtokában lévő példány többé nincs biztonságban. Márpedig, ha félelmem beigazolódik, akkor őt magát is veszély fenyegeti. Prágába érve újabb utasításokat kap majd tőlem. De addig is Őfelsége, John Dee és az igazság szerelmére, könyörögve esdeklem, egy percet se késlekedjen.

Őfelsége jókívánságai és az én hálám mellett a Jóisten gondviselése kísérje útján!

Szerető barátja:

Francis Walsingham

I

Az alkimista élettelen testét pirkadatkor fedezték fel a Kőhíd korlátján. Szemgolyóit és nyelvét kivágták, hóna alatt két vaskos kötelet vetettek át, azzal erősítették egy faragott szent talapzatához, aki az eset felett szemet hunyva meredt az ellenkező irányba, miközben a hulla a híd korlátja alatt lengedezett, vérét az alatta hömpölygő Moldva folyó ködös vizébe csepegtetve. Homlokát a bőrébe vésett héber írásjelek csúfították. Mindezt már jóval azelőtt megtudtam, hogy elértem volna Prága kapuihoz, a városból távozó utazók ugyanis nem fukarkodtak a részletekkel, és az út menti tavernák izgatott korcsmárosai csillogó szemmel számoltak be a legújabb fejleményekről, amit az áthaladóktól halottak. Ezek szerint az alkimistát Zikmund Bartosnak hívták, ő volt Rudolf császár legújabb kedvence a dombtetőn álló vár falain belül és azon kívül hemzsegő látnokok, bájitalkeverők, próféták, mágusok, csillagjósok, felcserek és sarlatánok garmadájából, akik mind azon tüsténkedtek, hogy elsőként vigyék a császár színe elé annak leghőbb vágyát, a Bölcsek Kövét. Mondanom sem kell, hogy se szeri, se száma nem volt a Bartos vérfagyasztó halálát övező elméleteknek, akire történetesen épp azon hűvös márciusi reggelen találtak rá, amikorra a terveim szerint meg kellett érkeznem Prágába. A régi rómaiaknál is március idusára esett az adósságok elszámolásának határideje; eltűnődtem, hogy vajon lehet-e ennek bármi jelentősége. Délre az utak hírnökei már biztosan tudni vélték, hogy egy féltékeny ellenlábasa tört az életére, hogy elbitorolja tőle mágikus titkait; mások szerint végső kétségbeesésében saját magával végzett, miután rádöbbent, hogy küldetése kudarcra ítéltetett (noha ez a változat, a körülmények ismeretében, nem aratott osztatlan sikert); megint mások szerint a tiltott tudásért cserébe eladta a lelkét az ördögnek, aki eljött, hogy behajtsa tőle jogos jussát. Ez utóbbi hamar szárnyra kapott, nem kis részben Doktor Faustus legendájának is köszönhetően, amely alig egy esztendővel korábban jelent meg nyomtatásban, és az olvasók körében nagy tetszést aratott. Ám volt egy szó, amely az összes többinél gyakrabban talált utat a fülünkbe, miközben lovaink az utolsó tíz mérföldet rótták a város falai felé vezető úton a délutáni nap fogyatkozó sugaraiban: Gólem.

– Maestro? Egész pontosan, mi is volna az a Gólem?

A tőlem telhető legnagyobb türelemmel fordultam útitársamhoz:

– Besler, ezredszerre kérem, ne szólítson így.

Sápadt szempilláit remegtetve, csodálkozón emelte rám tekintetét, mintha Wittenberg óta egyszer sem folytattuk volna le ezt a beszélgetést.

– De hát a Maestro az én mesterem, és ennek elismerésül meg akarom adni önnek ezt a kitüntető címet, mégpedig az ön anyanyelvén.

– Értem én, és megtisztelő, de rémesen öregnek érzem magam tőle. És a szó szoros értelmében, nem is vagyok az ön mestere.

Nyergében hátradőlve hosszú pillantással végigmért.

– Pedig benne van már a korban, doktor Bruno. Ha két napig nem lát borotvát, bizony, ezüstfoltok ülnek ki a szakállára. Nem is kevés. – Szinte sajnálkozva beszélt, mintha kellemetlen, de elengedhetetlen kötelessége lett volna tájékoztatnia önnön halandóságomról. – Mindenesetre, mesteremnek választottam önt, így ez alól nem bújhat ki.

– Besler, harminckilenc éves vagyok – mondtam, miközben a kezemmel bosszúsan végigsimítottam az államon. – Ez pedig, mondjuk így, az itáliai színezet sajátossága. Semmi köze a korhoz. Nekem legalább rendes szőr nő az arcomon.

Mintha gyomorszájon vágtam volna, szemei elkerekedtek, feje lebicsaklott; mély hallgatásba menekült, én pedig somolyogva nyugtáztam a tust. Besler alig múlt huszonkettő, de fakó bőre és germán vonásai láttán senki se hitte volna tizenhatnál többnek, és ha havi egyszer borotvát kellett ragadnia, akkor már sokat mondtam – nem csoda hát, hogy érzékenyen érintette az élcelődésem. Az ő korában én magam is fél lábbal a sírban lévő vénembernek tartottam bárkit, aki harminc esztendősnél öregebb volt.

– Csakugyan nem hallott még a Gólemről? – tértem vissza a kérdésére.

– Csak annyit, hogy valamiféle zsidó szörnyeteg – felelte jobb kedvre derülve.

– Nem szörnyeteg, inkább teremtmény. Emberhez hasonlatos, de agyagból formálták, ahogy Isten teremtette az első embert, Ádámot. Egyedül egy, a Kabbala rejtelmeibe beavatott bölcs rabbi képes életet lehelni bele. Miután elvégezte a kellő szertartásokat és elkántálta az összes varázsigét, a rabbi a Gólem homlokába vési az EMET szót, ami héberül annyit tesz, ’igazság’, és a lény mestere minden parancsát készségesen teljesíti. De ha eljön a szabbat, le kell törölnie a szót teremtménye fejéről, hogy az a törvény rendje és módja szerint megpihenhessen.

Előrehajoltam a nyeregben, és a hatás kedvéért halkabban, szinte suttogva folytattam:

– A legenda szerint egy alkalommal, a szabbat estéjén, a rabbi épp nekilátott a szó eltávolításának, amikor az első betű letörlése után elszólította a kötelesség. A lény homlokán maradt betűk immár egészen mást jelentettek. A MET ugyanis héberül annyit tesz, ’halál’. A teremtmény elszabadult, és féktelen tombolásba kezdett. Mindent elpusztított, ami az útjába került, mígnem a rabbinak az utolsó pillanatban sikerült megzaboláznia, épp azelőtt, hogy a szabbati imádságok megkezdődtek volna. Ha kudarcot vall, örökre elvesztette volna az uralmat a lény felett.

– Magasságos egek! És most ez a lény Prága utcáit dúlva öli halomra az embereket?

Halálra vált arcát látva elnevettem magam:

– Ugyan, Besler, mesebeszéd ez, semmi több. Úgy tartják, hogy Prága főrabbija az egyetlen élő ember, aki misztikus tudásával képes lehet életre kelteni egy Gólemet, de kérem, ne higgyen el minden ilyen koholmányt. Ugyanakkor elvitathatatlanul úgy fest, hogy valakik azt szeretnék elérni ezzel a gyilkossággal, hogy az emberek egy vérszomjas fenevadtól rettegjenek.

Valamint azt – tettem hozzá magamban, végtelenül lesújtva –, hogy a prágai zsidóságot tegyék meg bűnbaknak. Még egy vallási türelméről híres városban is akadnak olyanok, akiknek érdekük fűződhet a felekezeti ellentétek szításába.

– Mindenesetre ezzel nekünk egy percig sem kell vesződnünk – mondtam némi derültséget erőltetve magamra, és ösztökéltem a lovam, hogy gyorsítson a tempón. – Most csupán annyi a teendőnk, hogy megtaláljuk John Dee barátomat, és Rudolf császár elé járulhassak audienciára. A legkevésbé sem szeretnék belekeveredni egy ily rút gyilkosságot övező spekulációba.

A hírek mégsem hagytak nyugodni. Elég gyilkosságot láttam az elmúlt években, hogy kielégítsem ez iránti kíváncsiságomat. Megelégedtem azzal, hogy tanulmányaimnak és könyveimnek szenteljem az életem, és néhány kiválasztott diákot vegyek magam mellé, és reméltem, hogy Prágában – a művészet és tudomány örökké lobogó főzetének e fortyogó üstjében – végre otthonra lelhetnek folyton vitatott nézeteim. Wittenberg híres egyetemén hozott össze a sors valakivel, aki büszkén hirdette, hogy a császár háromszáz ezüsttallért fizet neki a szférák zenéjéről szóló, minden eredetiséget nélkülöző értekezéséért. Mennyit kínálhat ez a különc fejedelem, ha egyszer fenséges színe elé tárom a végtelen világegyetem csodáját hirdető elméletemet, mely az állócsillagok hamis elvét levetkezve végtelen számú napot és távoli világokat rejt? A legkevesebb, amiben bíztam, hogy a témában közölt publikációim itt talán nem hoznak rám annyi bajt és viszontagságot, mint Európa többi szegletében. Azonban ott volt még a levél, amely a lovaglómellényem bélésében lapult, és valahányszor ropogva dörzsölődött az oldalamhoz, nyugtalanságot lopott a szívembe. Beslernek egy árva szót sem szóltam róla, és mindent elkövettem, hogy aggodalmam rejtve maradjon előtte. Bölcsebbnek láttam megtartani őt boldog tudatlanságában.

Négy óra körül járhatott, mikor végre felhágtunk a város fölé tornyosuló hegygerincre, és az elém táruló látványtól a lélegzetem is elállt. A gyeplőt finoman megrántva megálljt parancsoltam a lovamnak, hogy végighordozzam tekintetem a horizonton. Hosszú napokon át vágtáztunk, most mégis alig hittem el, hogy megérkeztünk: az Arany Prága terült el előttünk teljes valójában, és még annál is megkapóbb volt, mint amit a német földön látott metszetek ígértek. A templomok tornyai és házak ormai valóságos erdőt alkotva töltötték meg a völgyet a kiugró sziklára épült nagy vár bástyáitól és a Szent Vitus székesegyház tornyától a Kisoldal pazar faházain át egészen a folyó túlpartján, az Óváros és az Újváros szűk, zsúfolt utcáival és harangtornyaival bezárólag. A sápatag égbolton kósza felhőfoszlányokat terelt át az éles keleti fuvallat. A város a kései tél gyenge napsugaraiban csillogott – két évszak szűk mezsgyéje ez, mely az északi földek sajátja, mikor a tavasz még nem rendezkedett be, de hírnökei már jelzik óvatos közeledtét. A várost kettészelő, fényesen kanyargó Moldva partjai fölött átívelő Kőhídra kiváló rálátásunk nyílt. Ekkorra már bizonyára eltávolították a pórul járt alkimista holttestét, gondoltam, de túl messze voltunk ahhoz, hogy megbizonyosodhassak feltételezésem helyességéről.

– Én mondom – kezdte Besler fennkölt hangon, miközben széles mozdulattal mutatott végig karjával a városon napnyugattól napkeletig –, hogy egy hét múlva ilyenkor Prága minden lakója tudja majd, kicsoda Giordano Bruno.

– Csínján az ilyen kijelentésekkel, Besler – intettem szerénységre útitársamat.

– Még hogy csínján – mondta a fiatalság óvatlan magabiztosságával. – Ennél a városnál keresve sem találhatna jobb helyet eszméinek hirdetésére. Ez az ön végzete. És Rudolf császár is arra született, hogy önt patronálja. Itt csakugyan megalapozhatja a hírnevét, majd meglátja, maestro.

Hasonló gondolatokat fogalmazott meg leveleiben jó barátom, az angol John Dee is, aki az elmúlt esztendőben bőszen nógatott, hogy tegyem át székhelyemet Prágába, mégis, ahogy egyre eltökéltebben győzködött, úgy nőtt bennem valami megnevezhetetlen kétely. Így ment ez egészen Dee egy hónappal ezelőtt kelt és ez idáig utolsó, rejtelmes üzenetéig, melyben olyan rettegésről számolt be, amelyet képtelen volt papírra vetni, helyette felszólított, hogy haladéktalanul keressem fel őt az otthonában. Még két hétig tétováztam – de nem minden ok nélkül. Tudtam ugyanis, hogy Dee minden bokorban összeesküvést sejt, és saját árnyékában is üldözőit véli felfedezni. Csak akkor határoztam el magam, hogy útnak indulok, amikor Angliából is levelet kaptam, ekkor azonban már nem haboztam, és másnap már porzott a lábam alatt az út.

– Igaz, ami igaz, azt is beszélik, hogy a császár bolondabb, mint egy bolondgombát reggeliző udvari bolond – tűnődött el Besler, kissé árnyalva a képet.

– Kell-e ennél jobb mecénás? – replikáztam. – Hanem figyeljen most rám, Beslerem. Ha a jövendőmről akarnék hallani, hogy mi történik velem akár egy hét múlva, erre nem adódna jobb hely az Óváros térnél, ahol egymást érik a tenyérolvasók és kártyajósok, akik némi aprópénzért cserébe nem átallanak hosszú életet és mesés vagyont ígérni bárkinek. Így hát ahelyett, hogy jövendőnkről hadoválna, inkább adja elő annak a két katonának, hogy mi célból érkeztünk a városba.

– Igenis, maestro.

Néztem őt, ahogy ügetve közelít az impozáns városkapuhoz, amelynek őrei gyanakvással vegyes unalommal követték mozdulatainkat. A cseh anya szülte Besler folyékonyan beszélte a helyiek nyelvét, ezért is esett rá a választásom, amikor sietve társat kellett kerítenem az útra. Persze más okaim is voltak, nem kevésbé gyakorlatias szempontok: a fiúnak soha nem voltak filléres gondjai, zokszó nélkül, szorgalmasan teszi a dolgát, és szolgálataiért cserébe nem várt fizetséget, sem aranyat, sem ezüstöt, hisz jól tudta, hogy nem áll módomban ilyesfajta jutalmazás. Jobb segítőt aligha találhatott volna maga mellé egy magamfajta vándorfilozófus, aki titkos küldetést teljesít. Erényei mellett emlékezzünk meg hibáiról is, nevesül a szüntelen gyermeki kíváncsiságáról, arról, hogy hírből sem ismeri a diplomatikus hallgatás fogalmát, valamint arról, hogy a javadalmazás hiányából fakadóan homályos viszony állt fenn kettőnk közt: egyszerűen nem éreztem helyénvalónak, hogy parancsolgassak neki.

Mindazonáltal annyit elmondhatok, hogy váratlanul megkedveltem Beslert, mióta két évvel ezelőtt felbukkant az ajtóm előtt Wittenbergben, és bejelentette, hogy a diákom kíván lenni. „A tanítványa” – így fogalmazott, de a tapasztalat megtanított rá, hogy mindenki jobban jár, ha még a látszatát is elkerülöm annak, hogy bárkit is áttérítsek a saját ideáim követésére. Így is árgus szemekkel figyelték minden lépésem. Arra kért, hogy tanítsam meg neki az emlékezet előhívására kifejlesztett rendszerem; ezt roppant gyanúsnak találtam, csapdát sejtettem a dologban. Idővel aztán ráébredtem, hogy az ifjú Besler – aki szüleitől Szent Jeromos után a Hieronymus nevet kapta a keresztségben, remekül példázva a lutheránusok kegyetlen humorát – esze éles, mint a penge, és csillapíthatatlan vágy emészti, hogy megismerje a kozmosz rejtelmeit és a benne elfoglalt helyünk mibenlétét. Azon ritka emberek közé tartozott, akiknek jókedve és derűlátása sohasem lankadt, ami különösen értékesnek bizonyult jómagam melankolikus természete mellett. Nagy kincs ez egy hosszú utazás alatt: valaki, akit nem zökkent ki sem barátságtalan út, sem kimerült ló, akinek lelkesedését nem töri meg sem goromba fogadós, sem kötekedő strázsa, akit nemcsak a cél, de minden egyes lépés egyformán inspirál. Wittenbergben hivatalosan orvoslást tanult, és megfogadta a nagyszerű Paracelsus intelmét, miszerint a jó doktornak világot kell látnia. Ez volt az első alkalom, hogy elhagyta a német földeket – és miután minden borzasztóan új és izgalmas volt számára, ezt egy pillanatig sem leplezte: úgy is mondhatnám, be sem állt a szája. Valódi megnyugvás volt füleimnek, ha éjszaka álomra hajtotta fejét.

Most messziről figyeltem, ahogy szenvedélyes vitába keveredett a prágai kapuőrökkel, miközben hátrafordulva felém mutogatott. Az őrök kétkedő ábrázata nem nyerte el tetszésemet, előhúztam nyeregtáskámból az egyetem ajánlólevelét. Besler könyörgött, hogy vigyem magammal Prágába, látnia kellett a várost, én pedig elfogadtam az ajánlkozását, lévén két ember feleannyira sebezhető, mint egy, márpedig az úton ez kiemelkedően fontos szempont. Most, a városfal előtt állva azt reméltem, hogy nem sodrom őt veszélybe. Zikmund Bartos halálának híre mindenesetre nem nyugtatott meg. Az áldozat John Dee barátom egykori társa, majd ellenlábasa volt. Kegyetlen halála aggasztó fénnyel lengte be Dee hallgatását.

Az egyik őr intett, hogy jöjjek közelebb, és erős cseh akcentussal, de németül szólt hozzám:

– Jóember! Ez a fickó azt mondja, hogy maga talján.

– Így igaz. Nolából, Nápoly mellől származom. De az elmúlt tíz évben megfordultam Angliában, Franciahonban, Svájcban és német földön is.

Szavaim nem nyűgözték le különösebben. Kivette kezemből a levelet, és úgy tett, mintha alapos vizsgálatnak vetné alá, de valami azt súgta, hogy hadilábon áll a betűkkel.

– Sokat mászkál. Csak nem menekül valami elől?

Arcizmom sem rándult. Nem létezik, hogy tudja.

– Tudós vagyok. Sorra járom Európa nagy udvarait és egyetemeit, hogy gyarapítsam a tudásom.

– Vagy úgy. Maga is ilyen alkimista, mi?

– Nem – feleltem megütközve.

– Mesterem, Giordano Bruno doktor neves filozófus és az emlékezés művészetének legnagyobb szakértője egész Európában – szólt közbe a nevemben Besler. – Könyveit mindenféle nyelveken nyomtatják szerte a keresztény világban. Hírneve már Rudolf császár fülébe is eljutott.

Az őr tekintete Beslerről felém vándorolt. Szemöldöke csodálkozva rándult, miközben elméje próbálta kijavítani kezdeti tévedését, miszerint bizonyára a fiatal, drága kelmékbe burkolt, jobb lovon ülő férfi az uraság, én pedig az ő hű nevelője vagy inasa. Nem ő volt az első, aki hasonló ítéletet mondott rólunk első látásra. Alaposan szemügyre vett, mintha azon tanakodna, hogy csakugyan megillet-e engem efféle gazdag dicséret.

– Akkor szerencséje van. A mágia manapság igencsak veszélyes mesterség lett errefelé.

– Hallottam hírét. Elfogtak már valakit?

A katona öblös röhögéssel díjazta kérdésem:

– Nem tudom, hogy maguk felé hogy megy ez, de Prágában a törvény pallosa nem suhint ilyen gyorsan. Ki ne akarna holtan látni egy alkimistát? Az összes többi társát elő lehetne állítani. A legjobb barátjuk torkát is szempillantás alatt elmetszenék, vagy átkot szórnának rá, ha alkalmuk nyílna rá. Hol szállnak meg éjszakára?

– Dr. Thaddeus Hájek vár bennünket a Betlehem téren – mondtam, remélve, hogy ez nem változott. Dee baljós hallgatása bizonytalanná tette az első lépéseinket.

– A császár háziorvosa – szólt közbe Besler.

Az őr arcizma alig láthatóan rándult egyet. Rám emelte tekintetét:

– Katolikus?

– Bruno doktor hite…

– Besler! – Le kellett torkollnom fiatal barátomat, aki nem érezte, hogy nem ez a legjobb alkalom a vallással kapcsolatos nézeteim összefoglalására. Az elmúlt két évet azzal töltöttem, hogy könyvemben rendszerezzem gondolataimat, és még én sem értem a végére. Így csak annyit válaszoltam az őrnek, hogy:

– Igen, katolikusnak kereszteltek.

Az őr újra mordult egyet, majd ismét látványosan végighordozta tekintetét a papírjaimon.

– Rendben. A szent római császár földjére lépnek. Őrizzék meg a békét – ezzel visszaadta a levelet, és utunkra bocsátott. Ahogy áthaladtunk a kapun, a másik őr csehül utánunk kiáltott valamit. Egy kivételével nem értettem a szavait, de hangszíne és hörgő nevetése sokat elárult.

– Mit mondott? – kérdeztem Beslert, aki leszegett fejjel válaszolt.

– Azt, hogy óvakodjunk a Gólemtől.

Széles és simára gyalult főúton lovagoltunk be a városba, szekerek és kocsik között. Az út két oldalán csinos, három-négy szintes faházak sorjáztak, csúcsos nyeregtetőkkel, ahogy azt Észak-Európában már annyiszor láttam. Balra zöld park terült el az utcák fölé magasodó, fákkal szegélyezett domboldalon, melynek tetején csillagvizsgáló állt. A hideg levegőt madarak éneke szabdalta fel. Előttünk templomtornyok törtek az égbolt felé; nem véletlenül hívták Prágát a száz torony városának. Ez a negyed, a Kisoldal, rendezettnek tűnt, utcáit tisztán tartották, ami annál figyelemreméltóbb volt, mivel nyugat felől itt léphettek be a városba az utazók, ugyanakkor érthető is, hiszen a gazdag házakban élő előkelő lakók nem taposhattak bokáig érő mocsokban, ha kiléptek az utcára.

Pár száz lépés után az út egy tágas térbe torkollott, amely fölé egy sötét kőtemplom magasodott. A teret három oldalról kolostori kerengőhöz hasonló oszlopos árkádok vették körül, melyek alatt árusok rakodták ki különféle portékáikat, bőrtáskát, ékszert, színes kelmék tömkelegét kínálva az arra járóknak. Itt jobbra fordultunk, és lovainkat a Kőhíd hídfőjének tornyai felé irányítottuk.

– Azt beszélik, hogy Rudolf császár menazsériájában egy oroszlánt tart, amely a tenyeréből eszik, és egy jövendőmondó szerint az állat halálát követően a császár napjai is meg vannak számlálva, ezért az oroszlánt a birodalom hercegeként óvják – számolt be Besler az udvar híreiről, miközben egyre szűkebb utcákon haladtunk a magas házak árnyékában, ahogy lovaink patái dobogtak a kövezeten.

– Magam is így tudom.

– Azt is beszélik – folytatta lélegzetvételnyi szünetet követően –, hogy a kastély nagytermének kopogtatóját a császár parancsára olyanformán készítették el, hogy az egy meztelen férfi és nő alakját formázza, melyek kopogtatáskor úgy mozognak, mintha a férfi hímvesszeje a nő szájába hatolna.

– Csakugyan?

Nem lepett meg, hogy Besler élénk érdeklődést tanúsított az efféle részletek iránt, lévén fiatal korából adódóan szerény tapasztalattal rendelkezett a női nemmel kapcsolatosan. Szerencsém volt, hogy orvosi tanulmányai során épp elégszer láthatta, milyen nem kívánt következményekkel járhat egy-egy meggondolatlan pásztoróra. Érdeklődése inkább elméleti síkon maradt, és ez idáig nem kellett bordélyházakban hajkurásznom őt, miután rútul kifosztották.

– Remélem, nem szalasztjuk el – csaholta egy fiatal kölyökkutya lelkesedésével. – A kastély ráadásul a keresztény világ legnagyobb erotikus festménygyűjteményét rejti. Meztelen istennők és mézédes gyümölcsök. És van egy könyve, melyben itáliai művészek metszetei mutatják, ahogy nők és férfiak üzekednek egymással mindenféle módokon.

Eltűnődtem magamban, alig látható mosollyal szám szegletében, hogy vajon Besler hány módot tudna felsorolni – jó, ha hármat, gondoltam –, de ábrándozásainak még közel sem volt vége.

– A császár galériái csakugyan híresek, és joggal – mondtam. – Szerte Európából fogadja a legtehetségesebb művészeket, akik az ő kegyelméből alkothatnak. Meglehet, ön is láthatja egyik-másik festményét.

– Bárcsak így lenne! És a vár falánál van egy torony, mely tömlöcként szolgál, és egy ifjú katona hegedűjének hangját hallani a távolból, noha aki játszik, már száz éve halott. A kastély kertjében pedig egy bűvös labirintus áll, ahol a császár próbára teszi azokat, akik tudni vélik a világegyetem titkait, és ha az illető nem találja a kiutat, az idők végezetéig bolyong az útvesztőben.

– Honnan szedi ezt a sok sületlenséget, Besler?

– Egy wittenbergi diáktársamtól – mondta kissé megütközve –, aki itt tanult Prágában.

– Hantázni jól megtanult, annyi szent, az eszét meg elitta.

– De maestro – szólt Besler szemrehányón. – Hisz ön mondta nekem, hogy a császár a tiltott tudományok legnagyobb képviselőit gyűjti maga mellé az udvarában. Nincs még egy hely Európában, amely így tobzódik a mágiában és az okkult tanokban. Úgy hittem, emiatt vagyunk itt.

Intettem, hogy csendesebben.

– Van, amiről jobb, ha nem beszélünk fennhangon a nyílt utcán, Besler. Egyelőre csak keressük meg a Zöld Halomhoz címzett házat.

A Kőhíd őrtornyának árnyékából kilépve fejünkbe kellett húznunk a kalpagunkat, úgy süvített a szél a hídon. Félúton megrántottam a gyeplőt, mire lovam készségesen megállt, én pedig végigmértem a Moldva mindkét partját. A szemközti parton, dél felé egy vízimalom három kereke forgott nyikorogva, mégis büszkén; északra, a földhalmok és óriás daruk vázai jelezték a part menti salétromfőző házat. Északnyugatra tekintve, a hegyormon álló vár mögött távoli csúcsok körvonalai törtek az égbolt felé. Olybá tűnt, mintha hónapok teltek volna el, mióta áthágtunk rajtuk, pedig alig néhány napja róttuk a város felé vezető utakat. Az Arany Város messzi álomnak tűnt, miközben a barátságtalan hegyszorosokat róttuk, fél szemmel az út mentén leselkedő medvéket, farkasokat és útonállókat fürkészve, és egy kézzel mindig a tőrjeinkbe kapaszkodva, ha közülük bármelyik is ránk tört volna. Most végre a város szívéből merenghettünk vissza, és csak reméltem, hogy nem itt ér bennünket a valódi rémálom. Elvégre Zikmund Bartos, John Dee és rajtuk kívül is számtalan kalandor ugyanezen köveket taposta, és mind szentül hitte, hogy megtalálhatja a szerencséjét. Beleborzongtam a gondolatba, Besler pedig aggódva figyelt, de ezúttal egyetlen hang sem hagyta el az ajkát.

Kisebb tömeg gyűlt össze a folyópart korlátjánál, hogy megvizsgálják annak oldalát. Lepattantam lovamról, a kantárt Beslerre bíztam, majd közelebb férkőztem a csődülethez. Egy vaskos, deresedő bajszú férfi a folyó irányába mutogatott. A mellvéd másik oldalán kihajolva láttam, hogy rozsdaszínű foltok csúfítják a híd mohával benőtt kövét. Jóllehet, az izgatott beszélgetésből semmit sem értettem, mégis befurakodtam az emberek közé.

– Hát itt meg mi történt? – kérdeztem németül. Csehtudásom néhány szóra korlátozódott, de tudtam, hogy Prága Bábelt idézi, ha nyelvekről van szó, és könnyedén megértethetem magam. A császár udvarában – ha és amikor eljutok ezekbe a körökbe – latinul, spanyolul, sőt, lévén Rudolf kedvenc festői, zenészei és udvarnokai Itáliából érkeztek, akár az anyanyelvemen is bátran megszólalhatok. A városban azonban azt tanácsolták, hogy jobban járok, ha németül próbálkozok, azt ugyanis többen megértik, mint a csehek beszélte megannyi nyelvjárás bármelyikét.

– Hát nem hallotta? – kérdezte a bajszos megrökönyödve. – Egy férfi megcsonkított testét feszítették ide, hogy a varjak lakmározzanak belőle. A császár személyes vendégét! És senki sem látott vagy hallott semmit! Hogy lehet ez? Mondja meg!

– Boszorkányság – mormolta maga elé egy jó húsban lévő asszony fehér fejkendőben, miközben nem győzött kereszteket vetni. – Ez a jussa annak, aki az ördöggel cimborál. Egy másik varázsló szórt rá átkot, erre mérget vehet.

– Miket hord itt össze, vén banya! – torkolta le egy zömök, kopasz férfi gunyorosan. – Sűrű köd ült a folyóra az iccaka, ezért nem látta senki. Az ördög keze van benne, az nem kérdés, de mind tudjuk, ki felel ezért a pogány mészárlásért. – Megfordult, s bár kezével nem mutatta, de egyértelmű volt, hogy a folyón felfelé, a keleti parton a salétromfőző mögött zsúfolódó nyeregtetők felé irányozta perzselő tekintetét. Ismét úrrá lett rajtam az a félelemmel teli balsejtelem, amit korábban is éreztem. Elég jól ismertem Prága térképeit, hogy tudjam, hogy a férfi az Óváros peremén lévő zsidónegyedre utal. A körülöttem állók bólogatva helyeseltek, rosszalló tekintetekkel és sűrű keresztvetésekkel erősítve meg szavait, majd ismét csehül folytatták a beszélgetést.

Visszapattantam a nyeregbe, és keserű szájízzel haladtam tovább a hídon, ügetésre fogva a lovamat, így Besler is kénytelen volt tartani velem a lépést.

– Maestro, csakugyan a zsidók tették ezt?

– Azt hiszem, valaki ebben a színben akarja feltüntetni a dolgot.

– Apám szerint Prágában sok van a fajtájukból – mondta némi bizonytalansággal.

– A második legnagyobb zsidó közösség Európában. Rudolf császárnak megvannak a maga hibái, de az kétségtelenül őt dicséri, hogy törvényeivel vallási türelmet hirdet a különböző hitű népeinek, akik békében élhetnek egymás mellett, egymás szomszédjaiként, tisztelve különbözőségeiket.

Gyanítottam, hogy ez a csodálatra méltó törvénykezés elméletben jobban működik, mint gyakorlatban, ahogy azt a hídon összegyűlt csoport is példázta, de hinni akartam benne, hogy a rendelet betűje valósággá válhat, már csak azért is, mert jómagam is hasonlóan vélekedtem. A fiú felé fordultam, és láttam homlokán az aggodalom redőit.

– És az édesapja szerint ettől tartanunk kellene? – kérdeztem.

– Nürnbergben legalábbis, ahonnan én származom, nem tisztelik a zsidókat – mondta némi feszengéssel.

– Hallgasson rám, Besler – szóltam élesen, mire ijedten kihúzta magát a nyeregben. – Amikor annyi idős voltam, mint ön, tán még fiatalabb is, Nápolyban az egyik legjobb tanárom egy rabbi volt. A Kabbala szakavatott tudósa, és mai napig az egyik legbölcsebb ember, akihez szerencsém volt. Ha könyveimet vagy tanításaimat kicsit is értékesnek találja, nem árt tisztában lennie azzal, hogy az ő tudása tett azzá, ami vagyok.

Ámulattal meredt rám hatalmas kék szemével.

– Ez a domonkos-rendi évei alatt történt? Hogy engedték meg, hogy egy rabbitól tanuljon?

– Sehogy. Titokban találkoztam vele. Senki sem tudta róla, hogy miféle. Aranyművesként dolgozott, és nem tartotta magát nyíltan a zsidó szokásokhoz. A hitközösségét rég száműzték a Nápolyi Királyságból, és azok, akik mégis maradtak, nevet váltottak, és – legalábbis színleg – megkeresztelkedtek. De ő megőrizte a régi tudást, és hatalmas szerencsémre többet tanultam tőle, mint a legkiválóbb domonkos-rendi tanítóimtól összesen.

Ezután Besler szokatlanul hosszan hallgatott. Képtelen voltam megállapítani, hogy lenyűgözte-e, amit hallott, esetleg gyötrődik miatta, vagy magában már a szigorú lutheránus apjának írt levelét fogalmazza.

Áthaladtunk a jobb parton lévő kaputorony alatt, és a jezsuita kollégium kanyargós utcáját követve az Óváros szívében találtuk magunkat. A szellős Kisoldalhoz képest egy másik világ tárult elénk: a nap sugarai csak elvétve hatoltak be a magas, girbegurba épületekkel közrefogott szűk, macskaköves sikátorokba. A nyitva hagyott kőkapukon betekintést nyerhettünk a sáros udvarokra: a szélben nyikorgó, lengedező táblákon különféle mesés lények váltogatták egymást: egyszarvúak, pókok, elefántok, leopárdok és griffmadarak csalogattak mindenféle árnyalatban. Minden ház felcicomázva, amelyik épületen nem láttunk groteszk, megkopott faragványokat, azokon vakolatba vésett virágminták vagy mértani alakzatok, sgraffitók díszelegtek. Elhaladtunk egy ház mellett, amelynek első emeleti bemélyedésében egy faragott Madonna őrizte az utcát, bőre feketére mázolva, mintha csak egy mór asszony volna. Besler kis híján nyakát szegte, annyira bámulta a nőalakot. A helyiek a csuklyáik mögül vagy kalapjaik alól, kapualjakba simulva figyelték párosunkat, és látszólagos közömbösségük ellenére mégis egészen fenyegető hatást keltettek.

Ez az utca végül a tágas Óváros térbe torkollott, ahol a régi óratorony állt. Megálltunk a csillagászati óra, az Orloj alatt, hogy megtekintsük a bolygók pályáinak és a csillagjegyeknek a meseszerű ábrázolását. A terebélyes piazza körül fabódékat állítottak, ahová százával sereglett a nép, hogy új csecsebecsét szerezzen magának, miközben bábjátékosok, kufárok, jövendőmondók, kártyajósok és szélhámosok kínálták szolgáltatásaikat bárkinek és mindenkinek. Zene és üvöltés egyvelege töltötte be a levegőt, oly hangosan, hogy magam is emelt hangon figyelmeztettem Beslert, hogy kapaszkodjon a nyeregtáskájába, nehogy egy ügyes helyi zsebmetsző magához ragadja.

Volt itt minden: költő, zsonglőr, utcai portréfestő, bájitallal, ajzószerrel, szarvasagancs-porból készült kenőccsel kereskedő árus, vidám nótát húzó hegedűs és számomra érthetetlen nyelvű, mégis megkapóan szomorú népdalt daloló énekes. A kéttornyú Ty´n előtti Boldogasszony templom lépcsőinél az emberek félrehúzódtak, hogy egy mutatványos nyaktörő ugrásokkal szórakoztathassa őket, és miközben begyűjtötte a szórványos tapsvihart, mögötte, egy faládán álló, szűk nadrágot viselő nő fejét hátraszegve lenyelt egy egész kardot, amit a gyerekek tátott szájjal bámultak, miközben a siheder legények egymást oldalba bökve válogatott trágárságokkal mulattatták egymást. A tömeg peremén kivágott fűzőt viselő festett nők vadászták ügyfeleiket; két, rózsaszín rojtokba és skarlátvörös mellénybe öltöztetett szelindek egy hosszú, csúcsos kalapot viselő férfit vonszolt maga után, aki kénytelen volt áttörni a méltatlankodó tömegen. A levegőben forralt bor és sült gesztenye illata szállt.

Besler feje megállás nélkül forgott. Hol ide, hol oda tévedt, és arcáról a hüledezés és a derű egyvelege köszönt vissza, úgy nézett, mint egy gyermek, aki először látja a tengert.

– Miféle fesztiválba csöppentünk, maestro? – kérdezte ámultan.

– Azt hiszem, errefelé csak úgy hívják, szerda – feleltem. – Isten hozta Prágában.

Elutasítóan megráztam a fejem egy asszony felé, aki szárított növényeket szórt felénk kosarából. A lovam megijedt tőle, én pedig a kantárszárat elrántva elfordítottam tőle a tekintetét, amikor jól ismert, borzongató érzés hasított belém, mintha valaki egy jéghideg pengét húzott volna végig a bőrömön. Valaki figyelt minket. Fordultam egyet a nyeregben, és gyakorlott szemmel fürkésztem a tömeget, de nem láttam sem ismerős arcot, sem olyat, aki különösebben foglalkozott volna velünk. Mégis tudtam, hogy nem tévedek. Nem múltak el nyomtalanul azok az évek, amikor az Inkvizíció elől menekültem, majd az angol kormány szolgálatába szegődtem: a túlélés érdekében különös ösztönöket fejlesztettem ki, és megtanultam bízni bennük. Érkezésünk nem maradt titokban, és tudtam, hogy ez nem szolgálja a javunkat.

– Jöjjön – mondtam Beslernek, aki egyre közelebb merészkedett a kardnyelőhöz. – Túlságosan letértünk az útról. A következő utcán forduljon jobbra, és a kése legyen a keze ügyében.

A fiú megütközött hangom durvaságán. Tudom, hogy szívesen elidőzött volna még, magába szippantva a látványt, de a gyanú, hogy ellenségeink tekintete kísér bennünket, árnyékot vetett a hangulatomra. Még hallottam, ahogy a csillagászati óra öt órát ütött, a harangot megkongató csontváz pedig mindenkit emlékeztetett arra, hogy újabb lépéssel közelebb kerültünk a sírhoz, bennem pedig tudatosult, hogy sürgősen meg kell találnunk a szállásunkat, mielőtt leszáll az éj.

II

A fachwerk házak közé ékelődő szűk sikátorok kacskaringóit követve egyre mélyebbre hatoltunk az Óvárosba, mígnem egy kisebb térre lyukadtunk ki, ahol nyomban felismertem a Betlehem-kápolna csúcsos ikertetőit, éppúgy, ahogy Dee leveleiben olvastam. A szemközti sarkon álló Zöld Halom Házát sem kellett sokáig keresnem. Még az égszínkék háttér elé festett smaragd dombot ábrázoló cégér nélkül is kitűnt az ajtó körül gondosan elhelyezett okkult jelképekkel díszített vakolat. Ez bizony csakis egy büszke alkimista otthona lehet, aki nem rejti véka alá a mesterségét.

– Mikor találkoztak utoljára dr. Dee-vel? – kérdezte Besler, miközben leszálltam a lovamról, és átadtam neki a kantárszárat.

– Öt éve már. Ő is benne van már a korban. Remélem, hogy hatvanegy esztendő alatt megtanulta, hogyan tartsa magát karban, ámbátor nincsenek kétségeim afelől, hogy ha munkáról van szó, ma sem kíméli magát.

– Azt mondják, ő a legragyogóbb angol tudós.

– Európában sem leltem párját ezidáig. Amikor először hallottam róla, Erzsébet királynő személyes asztrológusa volt, de tehetsége a tudomány minden szegletében elsöprő.

– Miért hagyta hát el a királynő udvarát?

– Tudja, jó Beslerem – mondtam némileg tétován –, ha valaki szokatlan módszerekkel műveli a mesterségét, kivívja maga ellen a maradi elmék gyanakvását. Ami Dee-t illeti, nem volt elég neki az egek és az anyagi világ vizsgálata. Be kellett látnia a dolgok mögé.

– Csakúgy, mint nekünk, maestro.

– Hasonlóképp, talán. Csakhogy Dee azt is elhitte, hogy képes beszélni az angyalokkal. Nem kellett volna nagydobra vernie, de nem tudta megállni. Lenyűgöző teremtmény az ember: egyszerre lehet bölcs és bolond – mondtam kényszeredett mosollyal, majd hozzátettem: – És az okos ember gyakorta konokabb, mint az öszvér.

– Ezt magam is tanúsíthatom – mondta Besler leplezetlen pimaszsággal, de inkább elengedtem a fülem mellett.

– Erzsébet miniszterei közül többen is pusmogni kezdtek a háta mögött, ő pedig úgy érezte, az uralkodó elpártolt mellőle. Így hát jobb híján elhagyta Angliát, mielőtt a királynő maga kötött volna útilaput a talpára, és áthelyezte a székhelyét Rudolf udvarába, ahol tárt karokkal várták. Dr. Hájek nagyra tartotta Dee munkásságát, és amennyire én tudom, ő ajánlotta a szent római császár figyelmébe.

Felidéztem magamban azt az őszi napot, amikor 1583-ban utoljára láttam drága barátomat London városában. Meglehetősen kacifántos helyzetbe bonyolódtunk, miután Erzsébet egyik nyoszolyólányát meggyilkolták, és őrült szerencsénk volt, hogy a fejünk a nyakunkon maradt. Mennyi minden változott azóta! Jobbnak láttam, ha erről Beslernek nem teszek említést; nem akartam az orrára kötni a múltamnak ezt a szeletét, hogy tudniillik Sir Francis Walsinghamnek, Erzsébet kémfőnökének dolgoztam, és rendre – noha nem teljesen szabad akaratomból – a királynő ellen szervezkedő gyilkosokra és összeesküvőkre vadásztam. Nem mintha nem nőnék még nagyobbra Besler szemében, már azért is csodálattal tekintett rám, hogy eretnekségért kiátkoztak, és Itáliából az Inkvizíció elől kellett elmenekülnöm. Rajongott a lázadókért, magát is szívesen látta volna efféle szerepben, de túlontúl megalkuvó természet volt – fontosabb volt neki, hogy kivívja szülei tiszteletét. Mindenesetre a múltam ezen szeletét magam mögött hagytam már, hogy az írásnak élhessek, és nem állt szándékomban, hogy bárki újra eszembe juttassa. Legalábbis ezzel áltattam magam. Ahogy kisimítottam a zubbonyomat, éreztem, ahogy a rejtegetett levél hozzáér az ingemhez.

– És most, hogy dr. Dee is bejáratos lett a császárhoz, ön előtt is kitárulhatnak azok az ajtók – mondta Besler, mintha mindez magától értetődő volna.

– Reméljük – rebegtem magam elé, és közben közelebb léptem, hogy megragadjam dr. Hájek ajtajának súlyos rézkopogtatóját.

Dee utolsó, rejtélyes levelét erről a címről írta nekem. Talán a császár háziorvosa magyarázatot kínálhat a barátom titokzatos hallgatására. Dee leveleiben elismerően beszélt Hájek vendégszeretetéről; nem ok nélkül bizakodtam hát, hogy hajlékában magunkhoz vehetünk némi ételt, és megpihenhetünk a hosszú út végén. A lóháton töltött nap után porcikáim sajogtak, gyomrom pedig illetlen korgással jelezte fájó ürességét.

Kopogtattam. Majd újra és még egyszer, és mintha látni véltem volna a függöny apró rándulását, de bebocsátást nem nyertünk. Újra dörömböltem, ezúttal az ablaküveget kocogtatva jeleztem, hogy megérkeztünk, mígnem nagy sokára résnyire kinyílt az ajtó, és egy fehér sapkás nő hunyorgott rám.

– Jó estét, asszonyom – köszöntöttem a legjobb németemmel. Kalapomat is lekaptam fejemről, mert ugyan nem tudtam, hogy feleséggel vagy cseléddel van-e dolgom, de a tiszteletadás sohasem árt. – Dr. Giordano Bruno vagyok, John Dee barátja. Úgy hiszem, dr. Hájek már vár bennünket.

Egy pillanatra mintha felvillant volna a szeme, de ha így is volt, hamar visszaszűkült:

– Nem ismerünk ilyen nevű embert – mondta, és már csukta volna be az ajtót, de még időben sikerült éket vernem csizmámmal a küszöb és az ajtó közé.

– Dr. John Dee. Angliából. Tudom, hogy nemrégiben itt szállt meg. Tán elköltözött? Esetleg meg tudná mondani, merre találjuk őt?

– Mondtam már, nem ismerjük ezt az embert, és nem várunk vendéget. Kérem, távozzanak!

– Ez esetben láthatnám dr. Hájeket? Biztosan hallott rólam, efelől nincs kétségem. – Miközben beszéltem, aggodalmam helyébe a rettegés költözött: ugyan mit követhetett el Dee, amiért Hájek háztartása még a létezését is letagadja előttünk?

– A doktor úr a várban van.

Egyre erősebb nyomás nehezedett a lábfejemre.

– Mikorra számít a hazatértére? Megvárhatom.

– Csak az Isten tudja azt. Különös beosztásban dolgoznak odafent. Csak az idejét fecsérelné.

– Asszonyom – szólítottam meg ismét a lehető legnagyobb önmérséklettel. – Wittenbergből lovagoltunk idáig ifjú segítőmmel, két hete nyeljük az út porát – Besler, nevének hallatán, mintha összebeszéltünk volna, tágra nyílt szemekkel meredt az asszonyra –, hogy eleget tegyünk dr. Dee meghívásának, aki az ön házában vendégeskedik, és levelében meghagyta, hogy dr. Hájek vár bennünket. Ha nem találkozom vele, csakugyan a semmiért fáradoztam. Ha nem várhatjuk meg itt…

– Márpedig itt nem, uram.

– Akkor a túloldali tavernában vacsorázunk, amíg vissza nem tér. Legyen kedves, adja át neki ezt az üzenetet!

– Ha nem távoznak menten, sikítani leszek kénytelen, és a szomszédok őrségért szalajtanak.

Egyre nagyobb erővel dőlt az ajtónak. Miután nagyjából annyit nyomott, mint én, bölcsebbnek láttam, ha feladom a küzdelmet.

– Mondja meg neki, hogy dr. Bruno járt itt! Biztos lehet benne, hogy addig fogok próbálkozni, újra és újra, amíg itthon nem találom – mondtam, de utolsó szavaim már lepattantak a kulcsra zárt ajtóról, én pedig úgy álltam a lépcsőn, mint egy faszobor. Ahogy bosszankodva felemeltem tekintetem a ház csinos homlokzatára, fájdalmas lehetőség hasított belém: lehet, hogy dr. Hájek otthon tartózkodott, és kifejezetten utasította az asszonyt, hogy ne engedjen be bennünket? De ugyan mi oka lett volna erre? Hisz a Dee-vel való ismeretségemet leszámítva nem ártottam neki semmit. Lehet, persze, hogy mostanra ennyi is bőven elég volt, de hogy kiderítsem a dolog mibenlétét, először meg kellett találnom régi barátomat.

– Gyerünk, együnk valamit, aztán ha egy kicsit szusszantunk, élesebb elmével tisztábban láthatunk majd – fordultam Beslerhez, és a tér másik oldalán álló kocsma felé vettem az irányt, melynek cégérén egy hálójában terpeszkedő fekete pók tekintett le a befelé igyekvő vendégre. A fiú a nyomomban baktatott, homlokára visszatért a gondterheltségét jelző mély barázda. Megingathatatlan hűségében biztosra vette, hogy hírnevem minden ajtót szélesre tár előttem Prágában. Jómagam sem képzeltem volna, hogy ily hamar csalatkoznia kell.

– Valami félreértésről lesz szó, ennyi az egész – mondtam, és bátorítólag meglapogattam a vállát, miközben maga is leszállt a lóról. Ritka eset volt, hogy nekem kellett felráznom őt a csüggedtségéből. – Nemsokára találkozunk ezzel a Hájekkel, ne féljen.

A Pók oldalsó kapuja lovaskocsival is könnyed bejárást tett lehetővé; lovainkat a hátsó udvarra vezettük. Besler elővett pár érmét a tarsolyából, és hátasainkat egy lovászfiú gondjaira bízta. A sarokban egy bűzölgő szalmakupacot tiszteltünk meg két idegen férfi példáját követve, majd dolgunk végeztével mi is beléptünk a hátsó bejárat faajtaján, amely a vendéglő füstös söntésébe vezetett.

– De mégis merre járhat dr. Dee? – tette fel a kérdést Besler, miközben szabad asztalt kerestünk. Hangereje nem volt éppen átütő, mégis, barátom nevének kiejtésére mintha láthatatlan reszketés lett volna úrrá a termen, jóllehet, látszólag senki sem vett rólunk tudomást. Ugyanaz a kínzó érzés kerített hatalmába, mint az Óváros téren. A kocsma csendje azt súgta, sőt ordította a fülembe, hogy egyetlen lépés, egyetlen kiejtett hang sem marad észrevétlen ebben a városban.

A Pókot távolról sem nevezhetném kiemelkedő fogadónak, bőven találtunk jobbat utunk során, igaz, jóval silányabbat is: közönséges, zsúfolt, többé-kevésbé tiszta szalmával beszórt kőpadló és alacsonyan ívelő, megfeketedett gerendák, melyek egyikét Besler közvetlen közelről érezhette. Az asztalokon felszolgált étel és a sör ránézésre fogyaszthatónak látszott, és a vendégsereg sem volt különösebben toprongyos; leginkább céhes iparosokra hajaztak. A terem egyik végében egy méretes kandalló árasztott füstös meleget. A közelében lévő asztalok mind foglaltak voltak, ezért inkább egy hűvösebb, az ajtóhoz közel eső sarok felé tereltem Beslert, aki leadta a rendelésünket az érkező felszolgáló lánynak.

Amíg vártuk a vacsorát, az asztal felett áthajolva azt súgtam kísérőmnek:

– Beszéljünk inkább deákul, amíg itt vagyunk.

Besler kissé megütközött a javaslatomon.

– Spionoktól tart, uram? Mégis melyikük?

Hátrafordult, fejét idegesen balra majd jobbra forgatva pásztázta a fogyasztó vendégek seregét, és miközben tekintetével mindenkit tetőtől talpig végigmért, sikeresen felhívta ránk a figyelmet.

– Ácsi, ne bámuljon már mindenkit ilyen feltűnően! Nem tudhatom biztosan. De nagyon úgy fest, hogy John nevének említése nem adja a kezünkbe a város kulcsait. Valamiféle galibába keveredett, vagy ha nem, hát ő maga keverte, és felettébb bölcs volna, ha felfedeznénk annak természetét, mielőtt büszkén szétkürtöljük, hogy a barátai vagyunk. Adja az ég, hogy ne legyen köze ahhoz a gyilkossághoz.

Utolsó gondolatom megtarthattam volna magamnak, Besler arca ugyanis falfehérré vált a lehetőségre.

– Ezt mégis honnan veszi? Miféle kapcsolat lehet közöttük?

– Miket beszélek – sóhajtottam, és arcom a tenyerembe temetve az asztal fölé hajoltam. – Felejtse el, amit az előbb mondtam, fáradt vagyok és zagyvaságokat beszélek.

– Csak idő kérdése, és dr. Hájek fogadja önt, nem igaz? – kérdezte mintegy bizakodva, de körmeinek birizgálásával elárulta idegességét.

– Benne lehet minden bizodalmunk, ha meg akarjuk fejteni ezt a rejtélyt. Kivéve, ha az a szipirtyó nem maga határozta el, hogy távol tart mindenkit, akinek köze lehet Dee-hez. – Ezen a ponton végre hátradőltem, sajgó vállaimat a hideg kőfalnak vetettem. Az egész napi lovaglás csakugyan elgyötörte testemet. – De amíg nem beszélhetünk vele, csak magunkra számíthatunk. Majd ha elköltöttük a vacsoránkat, nézzen körül odakint, és érdeklődje meg, hol találhatunk elfogadható szállást éjszakára. Semmi fényűzés, legyen tiszta lepedő, és ne egyenek meg a tetvek.

A Besler arcára kiült grimasz az előző szálláshelyünk emlékének szólt.

– Szívből remélem, hogy Prágában nem ismeretlen ez a fajta kényelem – mondta, majd a mennyezet felé bökött. – Úgy sejtem, itt is van kiadó szoba. Innét még Hájek házát is szemmel tarthatnánk, ha a térre néző oldalt választjuk. A lovaink már úgyis az istállójukban pihennek.

Megráztam a fejem:

– Itt nem. Rossz előérzetem van ezzel a hellyel.

Besler ismét felkapta a fejét, mintha az orgyilkosok az ajtónál gyülekeznének.

– Túl feltűnők vagyunk itt, Hájek szomszédságában – magyaráztam. – Az Óváros tér közelében elhaladtunk egy Unikornishoz címzett panzió mellett. Azt próbálja meg. És ha kérdezik, hogy kinek lesz a szállás, a saját nevét adja meg, semmiképpen se az enyémet.

Azt már így is túl sokan ismerték a városban, gondoltam. A városkapuban álló őrök és a Hájek ajtaját védelmező nő is tudta, ki vagyok. Ezidáig nem is állt szándékomban, hogy titkoljam valódi kilétemet, elvégre úgy hittem, hogy épp hírnevem miatt invitáltak a városba. Késő bánat, eb gondolat, de bizony nem ártott volna az óvatosság.

– Nem értem, maestro… Úgy hittem, dr. Hájek megbecsült vendégei leszünk, erre minden sarokban ellenség leselkedik ránk.

– Egyvalamit feltétlenül meg kell tanulnia, Besler – mondtam, miközben megdörzsöltem az államat –, ha az ember eltökélte magát, hogy az egyház tiltása ellenére megismerje a természet titkos könyvét, akkor a keresztény világ valamennyi városa bőséggel tartogat ellenségeket. És azt sem árt észben tartania, hogy az ember sorsa gyorsabban fordul, mint egy asztalon megpörgetett érme. Különösen akkor, ha az érme egy fejedelem tulajdonában van. Az óvatosság árt a legkevésbé.

Kiváltképp, ha az ember történetesen kiátkozott dominikánus eretnek, akit a katolikus egyház hozzá még protestáns spionként tart számon, de nem akartam tovább fokozni a fiú rémületét.

A szolgálólány bajor kolbásszal és babbal teli tálat rakott le elénk, néhány karéj fekete kenyérrel és egy-egy korsó sörrel. A kissé zsíros, ugyanakkor ízletes vacsora kellemesen eltelített, és ahogy a falatok lefelé csúsztak a torkunkon, sem módunk, sem szándékunk nem volt további beszédre. Nincs is ezen mit csodálkozni, tekintettel arra, hogy legutóbb aznap hajnalban vettünk magunkhoz bármiféle eledelt. Besler végzett először, megtörölte kezét, felvette kalapját, és ezúttal nagyobb körültekintéssel közlekedve kioldalgott az ajtón, hogy intézkedjen a szálláshelyünkről. Én újabb kübli sört rendeltem, majd a falnak támaszkodva megpihentem, és szememet lehunyva próbáltam rendezni kusza gondolataimat, eltűnődve a hogyan továbbról.

Elbóbiskolhattam, mert testem egy pillanatra ismét lóháton érezte magát, ám ebből az állapotból felzavart egy apró nesz az asztal túloldaláról, és szendergésemből felriadva láttam, hogy Besler helyét egy izgatott tekintetű, idegen férfi foglalta el. Jobb kezem ösztönösen elindult a lovaglóköpenyem alatt, az övemben lapuló damaszkuszi acéltőr felé, de az idegen tenyere apró mozdulatával jelezte, hogy erre semmi szükség. Szőrmekabátja alatt is jó minőségű ruhákat viselt, rőt szakállát gondosan ápolta. Egy-egy pillantást vetett jobbra és balra is, egyértelművé téve, hogy nem vágyik nagyobb figyelemre.

– Kérem, bocsássa meg, ha felriasztottam – szólt hozzám tökéletes angolsággal.

Kiegyenesedtem. Rég volt már, hogy valaki ezen a nyelves szólított volna meg. Eszembe jutott a nálam lapuló levél, de néma maradtam, és vártam, hogy fedje fel szándékát.

Előredőlt, egészen az asztal közepéig hajolt, és elfojtott hangon, alig hallhatóan pusmogott:

– Ön és a barátja, ha jól értettem, dr. Dee-ről társalogtak?

Szemöldököm apró rándulása elárulta meglepettségemet, mire az idegen zavartan, félkacajjal reagált:

– Ismételten bocsánatát kérem, de a latin nem a legtitkosabb nyelv ebben a városban.

– Kétségtelenül alábecsültem a vendégkört – mondtam, miután óvatosan körbehordoztam tekintetemet a fogadó közönségén.

– Tudom, hogy kicsoda ön – mondta a férfi.

– Sajnos én nem jelenthetem ki ugyanezt önről – feleltem higgadtan. – Úgy véli, az angolt kevesebben értik?

Gyors mozdulattal a háta mögé pillantott.

– Most még igen. Az én nevem Lawrence Overton. Kereskedő vagyok. Megveszek ezt-azt cseh és német földön, majd Londonban értékesítem – mondta, majd egy pillanatra elhallgatott, hogy biztosan értsem, amire céloz, de nem haraptam rá a csalétekre.

– Ön az, aki a városba érkezésünk óta követ bennünket, Overton mester?

– Micsoda? Én nem – mondta igazán megütődve a feltételezésemen.

– Ezek szerint a puszta véletlen sodort össze minket?

– Ezt sem mondanám. Tudtam, hogy előbb vagy utóbb megjelenik a Zöld Halom házában. Napok óta figyelem Hájek házát.

– Tengernyi ideje lehet. És mondja, kérem, mégis miből gondolta, hogy csakugyan itt leszek?

– Közös barátunk avatott be.

Benyúlt kabátja zsebébe, mire újfent összerezzentem, de nem fegyvert rántott, csak egy papírfecnit, amelyet tenyere rejtekében csúsztatott elém az asztalon. Rátettem a kezem, hogy idegen szemek véletlenül se pillanthassák meg, majd az ölembe csúsztattam a papirost, és közben tekintetemmel mindvégig Overtont pásztáztam. Hogy különösen fondorlatos csapdával volt-e dolgom, vagy a megváltás reményével kecsegtetett-e ez a különös angol úr, azt most még nem tudhattam.

Valamiféle feljegyzésre számítottam, de a papíron csupán egyetlen jel árválkodott.

Rögtön felismertem a Jupiter asztrológiai jelét. Még egy pillanatig farkasszemet néztünk, hogy biztos legyek abban, amit láttam, majd egy apró bólintással nyugtáztam az üzenetet, és az összegyűrt papírt a gyertya lángjára bíztam. Miután világossá vált, hogy értjük egymást, ő is megkönnyebbülten lélegzett fel.

– Tehát ön papírral és tintával kereskedik, Overton mester?

– Így is fogalmazhat – mondta sejtelmes mosollyal, amit magam is viszonoztam.

Azokban az időkben, amikor Sir Francis Walsinghamnek jelentettem a londoni francia követségről, majd később Párizsból, a Jupiter jelével szignáltam a leveleimet. Az üzenetek célba juttatását többnyire hozzá hasonló kereskedők segítették, lévén nekik jó okuk volt átkelni a határokon.

– Persze, többnyire leginkább kelmékkel kereskedek – tette még hozzá. – És amikor Prágában járok, mindig kerítek alkalmat, hogy dr. Dee-vel vacsorázzak.

Ismét bólintottam. Szavai megerősítették, amit a nálam rejlő levélből már sejtettem: Dee titokban beszámolókat küld Walsinghamnek a császári udvarból. Ez a hír egyben félelemmel töltött el; tán lelepleződött volna? Lehetséges volna, hogy elfogták, és kínvallatástól megtörve elárulta a nevemet? Csendre intettem gondolataimat; elvégre, ha Dee beszélt volna, bizonyára Overton sem járhatná szabadon Prága utcáit.

– Ma este magam is erre készültem – mondtam óvatosan, megőrizve hidegvérem látszatát.

– Jómagam az elmúlt héten érkeztem a városba hasonló reményekkel – súgta Overton, miközben a bajszát pedergette. – De azóta sem tudni róla semmit. A városban legalább három hete nem látták. Mintha eltűnt volna a föld színéről.

Közelebb hajoltam.

– Ezek szerint kereste őt? – kérdeztem, mire Overton ingerülten kihúzta magát.

– Persze. Hájek házánál semmire se jutottam. Valahányszor próbálkoztam, rendre azt felelték, hogy a doktor úr házon kívül van, Dee pedig már nem lakik ott. John ismerőseiből pedig… kiket barátainak aligha nevezhetnék – itt egy lélegzetvételnyi szünetet tartott, szája torz fintorra húzódott –, úgy értem, azokból az alkimistákból, akik a Kisoldalon a várhegy oldalában álló korcsmákat látogatják, csak annyit sikerült kihúznom, hogy nem hiányolják őt különösebben. Szerintük John lenézte őket. Ez persze így is volt, elvégre magát tartotta az igazi mesternek, és az ő szemében mindenki más egyszerű kontár volt, vagy jobb esetben is csak felületes ismeretekkel bíró vándorlegény. Nem törte magát, hogy az ő köreikből szerezzen barátokat. – Nagyot sóhajtott, és megrázta a fejét, mintha csak el akarná hessegetni a mihaszna alkimisták ostobaságát.

– Valamit azonban mégis sikerült kiderítenem – mondta sejtelemesen, majd ismét az asztal fölé hajolt, és elfojtott hangon folytatta: – Volt egyvalaki Rudolf udvari alkimistái közt, aki szentül hitte, hogy van olyan jártas az okkult tudományokban, mint Dee.

– Zikmund Bartos – mormoltam magam elé, és ismét éreztem, hogy valamiféle borzongás tölti meg a levegőt, mintha valaki, noha érteni nem érti, mégis minden szavunkat figyelné. Gyorsan körbepillantottam, de senki sem nézett felénk.

Overton helyeslőn bólintott.

– Szóval hallotta a hírt. Ő maga a múlt éjjel rettenetes véget ért, de az alkimisták elárulták, hogy John eltűnése előtt egy nappal mindenki szeme láttára összekülönbözött Bartossal a kastély udvarán, a katedrális előtt, ahol Bartos tucatnyi tanú előtt lopással vádolta Johnt.

– Mégis minek az ellopásával?

– Bartos szerint az élete munkáját vették el tőle. A szent Grált. Az alkimisták művészetének legféltettebb kincsét: magát a Bölcsek Kövét.

– Tehát, ha jól értem, Bartos azt állította, hogy felfedezte a titkot, amelyet az alkimisták nemzedékei évszázadok alatt hiába kutattak, és John orvul ellopta tőle, hogy azt saját munkájaként adja el?

– Pontosan. Ha jól hallom, ezt ön is épp annyira lehetetlennek véli, mint én.

Elmosolyodtam.

– Először is, nem hiszem, hogy a Bölcsek Köve előállítható egy laboratóriumban, egy kisüstnyi kisüsti és néhány csepp bárányvizelet lepárlásával, vagy bármi is legyen az épp aktuális recept, de ennél jóval fontosabb, hogy John sohasem vetemedne arra, hogy másvalaki munkájával kérkedjen. Nem áll tőle távol a hiúság bűne, ugyanakkor a becsület és büszkeség két olyan ősi erény, amelyet mindig is magáénak vallott, és egyikből sem hajlandó fikarcnyit sem engedni.

– Igazat adok önnek mindkét kérdésben – felelte Overton, és közben jelezte a lánynak, hogy hozzon még egy kupa sört. – Mégis, miközben nem állítanám, hogy jottányit is értem az alkimisták vetélkedésének mibenlétét, úgy képzelem, hogy a legtöbbjük a saját gyermekeit is örömmel feláldozná, ha azzal esélyük nyílna a császár kegyeibe férkőzniük. Ki tudja, mire vetemedhetett John a pártfogója kegyeinek elvesztésétől való félelmében.

– Akkor sem hiszem, hogy egy közönséges tolvaj szintjére süllyedt volna. És különben is, legutóbbi ismereteim szerint a császár kegyeit élvezhette. Vagy tán tévednék?

Overton a fejét rázva válaszolt:

– Nem, de majd két hónapig távol voltam. Márpedig ennyi idő alatt rengeteg minden változhat egy olyan városban, mint amilyen Prága. Főleg, ha fejedelmekről és az ő kegyeikről beszélünk. Bartos, állítólag, maga is a császár védence volt, és látjuk, hogy járt.

– Igaz. Honnan tudta, hogy engem kell keresnie?

Alig hallhatóan, fogai közt sziszegve válaszolt:

– Amikor legutóbb Londonban jártam, én vittem el Dee levelét Walsinghamnek. Ez egy hónapja volt. Másnap az államtitkár lovasfutárral sürgős válaszlevelet küldött Dee-nek. Nekem még hetekig nem lett volna dolgom Prágában, csakhogy Walsingham utasítására mégis ide kellett utaznom; saját üzletem kárára, teszem hozzá. – Ez jól láthatóan bosszantotta. – Meghagyta, hogy ha bármilyen okból nem találom Dee-t, akkor keressem az itáliai Bruno doktort, aki nem sokkal utánam érkezik Prágába, és aki mindig is hű barátsággal szolgálta Angliát. – Tenyerét kifordítva jelezte felém, hogy nincs több takargatnivalója. – És most itt vagyunk.

Walsingham tehát már azelőtt feltételezte, hogy szó nélkül teljesítem a parancsát, mielőtt még megszáradt volna a tinta a nekem írt levelén. Hát, persze.

– Dőreség volna azt gondolnom, hogy ismeri annak a levélnek a tartalmát, amelyet Dee Walsinghamnek küldött, és amely ennyire sürgető választ követelt?

Overton zord tekintete megelőzte a válaszát:

– Biztonságosabb, ha nincs tudomásom arról, hogy mit szállítok. Na nem mintha bárkit is meghatnának ezek az elveim, ha komolyan kérdőre vonnának miatta.

Erre a gondolatra elfordította a tekintetét. Mindketten csendbe burkolóztunk, és talán az ő esze is épp azon járt, hogy miféle veszélyes titkokkal járjuk keresztül-kasul Európát, és ha egyszer valaki megtudná, hogy nálunk kell azokat keresni, milyen válogatott módszerekkel próbálnák kiszedni belőlünk. Inkább hittem Overtonnak, mint sem. A szavai egybecsengtek a nálam lévő levéllel, amely szintén gyorsfutárral érkezett, és megsürgette a prágai utamat. Minden bizonnyal aznap adták fel, amikor a kereskedő útnak indult, hogy felkeresse Dee-t vagy engem.

Átöleltem a söröskupámat.

– Bármi is volt, Walsinghamnek bőven elegendő okot szolgáltatott arra, hogy mindkettőnket azonnal Dee után szalajtson. Azt viszont aligha hiszem, hogy bármi köze lenne a Bölcsek Kövéhez.

Overton gyors pillantást vetett a válla fölött.

– Nem akarom tudni. Az én dolgom ezennel bevégeztetett, végre megtaláltam önt, és végre indulhatok vissza Lipcsébe, ahol vár az üzlet.

– Volt valami…?

Fejét alig észrevehetően megrázva jelezte, hogy ne is folytassam. Közben jobb kezével benyúlt bő kabátja belső zsebébe, miközben lábával az asztal alatt finoman belém rúgott. Jobb kezemet a kiürült korsóink feltöltése kötötte le, a másik kezemmel pedig az asztal alatt elvettem a felkínált papírt, és gyors mozdulattal elrejtettem a kabátom ujjában.

– Adja át Dee-nek – mondta Overton. – Ha nem sikerül a nyomára akadni, akkor tegyen a saját belátása szerint. Én holnap hajnalban indulok.

– Hát nem várja meg a választ?

– Már egy hete vergődök itt, várva, hogy valamelyikük végre felbukkan. Nem volt más teendőm, mint hogy átadjam az ügy intézését magának.

Ezzel felállt, és szőrmegallérját szorosra húzva, tekintetével hosszan elidőzött rajtam.

– Isten önnel. Tessék, ez fedezi a sört – mondta, és egy vaskos bőrerszényt dobott az asztalra.

Tiltakoztam volna, de ellentmondást nem tűrve megrázta a fejét, és egy ujját a halántékához emelve elköszönt. Eltettem a pénzt – amelyet sejtése szerint Walsingham küldött, hogy fedezni tudjam a költségeimet –, és egy hosszúra nyúlt pillanatig eltűnődtem az iménti találkozás mibenléte felett. Ha tehettem volna, azonnal elolvastam volna az Overtontól kapott levelet, de tudtam jól, hogy várnom kell vele, legalább addig, amíg egy szoba biztos magányát nem élvezem. Gondolataimba feledkezve alig vettem észre, hogy egy alacsony férfi, kalapját szorosan a fejébe húzva felkelt a kandallóhoz közeli asztalától, és kisietett az udvarra nyíló ajtón. Felálltam, de már nem sikerült jobban szemügyre vennem. Egyébként sem volt okom feltételezni, hogy hirtelen távozásának bármi köze lenne Overtonhoz, és különben is türtőztetnem kellett magam, belátva, hogy nem szolgálja az ügyemet, ha minden árnyékban ellenséget látok.

A közeli templom harangja egészet ütött – Prágában az ember nem feledkezhetett meg az időről. Kenyeret rendeltem, a lány pedig egy adag szagló juhsajttal együtt teljesítette a kérésem. Amíg átadtam magam az ízek élvezetének, Besler visszatértét várva figyeltem az ajtót. Közben hallgatózni próbáltam, de a beszélgetések többsége számomra ismeretlen cseh nyelvjárásokban folyt, amitől kissé ingerült lettem, ugyanis általában jó érzékem volt a nyelvekhez, és mindig törekedtem rá, hogy utazásaim során meg tudjam értetni magam a helyiek saját nyelvén. Egyetlen szót sikerült elcsípnem, egy férfi szájából, aki a tűz mellett görnyedt egy hokedlin. Beszélgetőtársa rögvest csendre intette, és mindketten bőszen vetették a kereszteket. A hírek futótűzként terjedtek.

Besler a következő, mintegy félóra múlva megszólaló harangszóra sem tért vissza, ami némi aggodalommal töltött el. Meglehet, nem lett volna szabad egyedül elküldenem őt ebbe a furcsaságoktól hemzsegő városba. Egy hozzá hasonlóan jóhiszemű, hovatovább sok pénzzel közlekedő fiú könnyű zsákmány a gyanútlan utazókra utazó gazfickóknak. És mit mondok az apjának, ha baja esik a gyereknek? Leraktam az asztalra a vacsora árát, felnyaláboltam a maradék kenyeret és sajtot, és meghagytam a felszolgáló leánynak, hogy ha ifjú barátom visszatérne, adja át neki az üzenetemet, hogy itt várjon rám. A lány némettudása nem volt éppen perfekt, de reméltem, hogy a lényeget megértette. Távozásom nem zaklatta fel az italozó vendégeket – egyik-másik ugyan felemelte a fejét, mikor kitártam az ajtót, de ők is csak a cúg miatt zúgolódtak.

Odakinn a hűs levegő szinte karcolta a bőrömet, és belélegezve fémes ridegséggel töltött el a fogadó andalító melegsége után. Mélyeket lélegeztem, és dörzsölgetni kezdtem a kezeimet. A térre leereszkedett az alkony, bús sötétségbe borítva a házak közti sarkokat és hézagokat, furcsa árnyakat vetve az épületek falaira. Fejem fölött az ég mély indigókék színbe fordult, a csillagok tűhegynyi pontokként tündököltek. Hájek házának emeleti szobáiban világot gyújtottak – hogy valaki hazatért-e vagy az esti takarítást jelezte-e, előttem rejtve maradt. Lépteimet szaporázva ugyanazon az utcán indultam, amelyen idefelé jövet lóháton ügettünk végig, keresve a Beslernek említett fogadót. Itt, a magas falak között gyorsan sötétedett, a tavasz még mindig csak hitegette a helyieket, és a korai fagy annyira megkeményítette a kerékvágásokban megbúvó sarat, hogy a csizmáim alatt úgy ropogtak, mintha ablaküvegen trappoltam volna. Teltek a percek, az út egyre szűkebbé vált, és továbbra sem értem el az Egyszarvú cégérét. Gyanakodva nézegettem a házakat, és már attól féltem, hogy talán elvétettem az utcát, mert a nyeregtetős házak homlokzatai ólomüveges ablakaikkal mind egyformának tetszettek a félhomályban. Szorosabbra húztam a köpenyem, miközben arra gondoltam, hogy Besler bizonyára jót kacagna, ha tudná, hogy a fogadótól alig néhány lépést megtéve máris eltévedtem – a mnemonika mestere arra sem emlékszik, hogy melyik utcán kanyarodott el pár órával korábban.

A sikátor balra ívelt, és mostanra már teljes sötétségbe borult, egy fuvallat pedig a folyó iszapjának szagát terelte felém. Ezt felismerve megtorpantam: hiszen nem a Moldva felé kellett volna tartanom. Most már biztos voltam benne, hogy rossz úton indultam el. Sarkon fordultam, hogy megkeressem, hol vétettem el az irányt, de rögvest visszahőköltem, amikor megláttam egy férfit, úgy húsz lépésre tőlem, aki elállta az utamat. Minden bizonnyal végig követett. Ahogy a tőrömért nyúltam, éreztem, ahogy a hátam mögött megmozdul a levegő, és a vándorélet során kifejlesztett ösztöneimnek hála azonnal oldalra vetődtem. Ahhoz nem voltam elég gyors, hogy teljesen elkerüljem az ütést, amely így a fejem helyett csak a bal vállamat érte. Felkiáltottam, és bár majdnem elveszítettem az egyensúlyomat, sikerült megfordulnom, hogy lássam a támadómat, aki másodszor is lecsapni készült egy nagy farúddal. A földre vetettem magam, és arrébb gurultam, így a fegyver csak a levegőt érte, és a merénylőm kissé megtántorodott a lendülettől. Előnyömet kihasználva tőrt ragadtam, és a hozzám legközelebb eső testrésze felé szúrtam. El is találtam a combját a térde felett, de a férfi erős volt, mint egy bivaly, és bár felordított, az inkább a düh, semmint a fájdalom eredménye volt. Hasonló lendülettel esett nekem, megkíséreltem ágyékon rúgni, de számított rá, és vaskos kezével megragadta a bokámat, majd lábával a csuklómra lépett és addig taposott a csontomon, amíg akaratom ellenére kihullott kezemből a tőröm, és nagyot koppant a jeges kövezeten.

Erre a második férfi, aki elállta a térre vezető utamat, közelebb jött, és mellém térdelt. Alacsony volt és fürge, de a társához hasonlóan, aki továbbra is a karomon taposott, fülébe húzott sapkát viselt, a szájukat pedig kendő mögé rejtették. Így is láttam, hogy a jobb szeme sarkából mély sebhely fut végig az orcáján. Szeme feketén villant, ahogy tekintetünk összetalálkozott egy pillanatra, ahogy az övembe dugott erszényben kutakodott. Ekkor hasított belém a felismerés, hogy ezek egyszerű útonállók, akik csak az alkalomra vártak, hogy kirabolhassanak egy szerencsétlen magányos utazót és elvegyék a pénzét.

– Vigyék mindet – mondtam németül, remélve, hogy a lehető legkevesebb kárral megúszhatom a kalandot. Ha odaadom neki az erszényt, gondoltam, amelyet nem rejtettem el túlságosan, akkor talán nem jut eszébe mást is elvenni tőlem. Tekintetét rám szegezte, miközben kioldotta a csomót és egyre türelmetlenebbül fürkészte az erszény tartalmát, majd megvető tekintettel a földre hajította.

– Nincs nálam több – mondtam, szabad kezemmel a megadás jelét mutatva támadóimnak. A másik férfi a lábával egyre erősebben nyomta a jobb csuklómat, amíg már a fájdalmat sem éreztem. Felordítottam: – Ez mindenem, amim van, esküszöm!

Az alacsonyabb férfi egy pillanatra megállt, majd hirtelen ötlettől vezérelve letapogatta a testem két oldalát, míg végül talált valamit, ami felkeltette az érdeklődését; láttam, ahogy a két támadóm egymásra sandít, majd elégedetten bólintottak. Ebben a pillanatban felemeltem a bal kezem, és bal hüvelykujjamat belenyomtam a köpcös alak szemébe. Dühében felvonyított, és az arcához kapott, miközben spanyolul káromkodott:

– Hijo de puta! – fröcsögte a fogai közt, de mielőtt megmoccanhattam volna, a társa felkapta a késemet, és a torkomnak szegezte.

Megdermedtem, miközben a sebhelyes – egyik szemét becsukva – felszabta a kabátom zsinórját, és közben végig spanyolul átkozódott. Ekkor már tudtam, hogy szó sincs egyszerű rablásról, és csakugyan az első gyanakvásom igazolódott be. Régóta követtek már, és nem a pénzem kellett nekik, hanem a ruháimba rejtett levelek. Valaki látta, ahogy Overton átadja a levelet az asztal alatt? Eszembe jutott a kalapos férfi, aki előttem viharzott ki a Pókból, és szidni kezdtem magam, amiért nem tulajdonítottam neki nagyobb jelentőséget. Most már nemcsak Walsingham pénze forgott veszélyben, hanem az Overtontól kapott levél is, benne Walsingham Dee-nek szóló üzenetével, amelyet még csak el sem olvastam, pedig az lehet a kulcsa barátom eltűnésének, és még ki tudja, milyen bizalmas dolgokat rejt azon kívül is.

Ahogy ott feküdtem megdermedve, éreztem, ahogy saját tőröm pengéje minden nyelésnél hozzáér a torkomhoz. Próbáltam egyenletesen lélegezni, miközben próbáltam kiötölni, hogyan menthetném meg a leveleket. A spanyol már a lovaglómellénybe varrt zseb körül matatott, nekem pedig semmi sem jutott eszembe, ami ne került volna rögtön az életembe. Miközben azon töprengtem, hogyan húzhatnám ki magam szorult helyzetemből, közeledő paták dobogását hallottam a kemény talajon, támadóm figyelmét pedig egy lámpás imbolygó fénye ragadta meg. A sebhelyes felegyenesedett, hogy lássa a közelgő alakot. Fejemet oldalra döntöttem, és a nyeregben egy széles karimájú férfi sziluettje rajzolódott ki. Nem láttam, hogy fegyveres-e, de csehül kiabált, olyan ember határozottságával, aki megszokta, hogy engedelmeskednek a szavának. Nem úgy a spanyol, aki előkapta a kését, és az érkező felé szegezte. Onnan, ahol feküdtem, láttam, hogy a fény megcsillan a hajlított penge peremén. Féltem, hogy helyzetemen csak ront az idegen megjelenése, ám mielőtt tiltakozhattam volna, egészen rendkívüli dolog történt. A lovas felemelte a karját, és egy előkelő mozdulattal felénk hajított egy tárgyat. A lámpás fényében egy röpke pillanatig tartó ragyogás látszott, majd az íves röppálya végén a fénylő valami tőlünk balra becsapódott, és a millió darabra törő üvegből zöld füst és lángok csaptak fel, mire támadóim sűrű santamariázások közepette megtántorodtak. A felfordulásban felkaptam a tőrömet, és összezúzott csuklómat dörzsölgetve feltápászkodtam.

A két férfi hamar felocsúdott a kábulatból. A nagyobb rögtön nekem esett, az alacsonyabb pedig a lovas felé mozdult, aki mindkét kezét a feje fölé emelve, számomra ismeretlen, idegen nyelven kántált valamit, miközben ujjai végéből lángnyelvek lövelltek ki. Támadóim riadtan egymás tekintetét keresték, majd kereszteket vetve menekülőre fogták a dolgot, a kisebb alak pedig azt hajtogatta: „brujería”.{1}

{1} Boszorkányság (spanyol).