ANDREA OWEN

HOGYAN ÁLLJ KI MAGADÉRT

– MONDD KI, AMIT GONDOLSZ, ÉS TELJESEDJ KI –

Andrea Owen: Make Some Noise

Copyright © 2021 by Andrea Owen

Hungarian translation © Török Krisztina, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrea Owen: Make Some Noise

TarcherPerigee, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-989-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-990-8 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: pszichológia, életmód

Sydney-nek

és anyámnak

és az ő anyjának

és az ő anyjának

és az ő anyjának…

Levél az Olvasóhoz

Kedves Olvasóm!

Ennek a könyvnek az ötletét a harag pattintotta ki az agyamból. Sőt, a haragba düh is jócskán vegyült, olyan volt, mint valami vulkánkitörés.

Az elmúlt éveket az engem ért traumák feldolgozásával töltöttem; belegyalogoltam a múltban történt nemi erőszak és folyamatos zaklatások viharába és abba a fojtogató érzésbe, amit a mindig csendre intő kulturális közeg kényszerített rám. Hogy egy olyan kultúrában adatott felnőnöm és élnem, amely szerint a hangom, az energiám, a törekvéseim, egyszerűbben megfogalmazva: majdnem minden, ami én vagyok – túl sok.

Még évekig eltart a személyes alámerülésem, hiszen közel négy évtized kellett, hogy szembe merjek nézni a saját dühömmel, nyilvánvalóan ahhoz is idő kell majd, hogy kigyógyuljak a feltöréséből. A feloldás igazi, folyamatos újjászületés nekem.

Amikor úgy éreztem, itt az ideje, hogy mindezt megírjam, kis hangocskák szólaltak meg bennem, hogy várjak még. Mert ha ebből könyvet akarok írni, ahhoz békésebb környezetbe kellene kerülnöm: csend kell és nyugalom, belül is. Mert a haragommal nem sokra mész, kedves Olvasóm, talán el is ijeszt majd, mondogatta a fejemben egy szigorú tanár nénis hang: „Nem áll jól neked a harag. És könyveket sem lehet eladni vele.”

Egy erőteljesebb, tisztábban csengő hang azonban ezt túlkiabálta, és leszögezte, hogy nagyon is szükséged van a haragomra. Düh, tombolás és lázadás kell ide, ezek tesznek most jó szolgálatot. És hogy ezzel a könyvvel hozzájárulok ahhoz, hogy hallassuk a hangunkat.

Ezt gépelem, és közben ezerrel kalapál a szívem, ami egyértelmű jele annak, hogy helyesen járok el, ez az igazság, és mindketten, kedves Olvasóm, te is és én is egymásra találunk ebben az igazságban. De persze, ha mégsem, hát akkor sincs gáz, nincs harag, akkor talán még nem állunk készen arra, hogy összetalálkozzunk.

Sokat elárul, hogy érdekel a könyvem. Elárulja, hogy hozzám hasonlóan megfáradtál, de fejlődni még van erőd és energiád. Azt is elárulja, hogy visszatart valami az életedben, ha nem is nagyon, de azért valami fékez (és ne félj, nem szégyen ezt beismerni). Elárulja, hogy ott lobog benned a tűz, ha csak pöfögve és halk sziszegéssel, akkor úgy, ha pokoli lángokban tombolva, mindent elemésztve, akkor úgy. Elárulja, hogy talán már készen állsz lerombolni ezt az egész szarságot, és újrakezdeni mindent.

Ha pontosabban akarnám megfogalmazni, azt mondanám, hogy valami többet akarsz kihozni az életedből. Készen állsz a változtatásra, ami benned és veled kezdődik el.

Talán már szép számmal olvastál önsegítő könyveket, de az is lehet, hogy ez az első a sorban, valami miatt ez szólított meg. Mindenesetre most tippelek egy merészet, és azt állítom, hogy éhezel valamire, márpedig ha az ember ezt érzi, akkor bizony mindenre kész, hogy változtasson az érzésen. Mert azt az ürességet ott belül szeretnéd kitölteni valamivel. Vagyis: valami többre vágysz.

Ugyanakkor persze nem annyira magától értetődő változtatni az életünkön. Ha magát az erőfeszítést figyelmen kívül hagyjuk is, még mindig ott van nehezítésnek, hogy bennünket, nőket világéletünkben arra neveltek, hogy ne nagyon lármázzunk, vegyünk mindenkit magunk elé, és igyekezzünk, hogy mások jól érezzék magukat. Mindezt persze a saját értékeink, vágyaink és álmaink rovására is akár. Sokszor tudatosan fel sem fogjuk, hogy éppen ez történik. Tudat alatt azonban tisztában vagyunk vele. Ezt fejezi ki a neheztelésünk, a kifakadásaink, a gyengécske önérvényesítésünk, a szükségtelen szabadkozásaink, önmagunk lekicsinylése, és az, hogy folyton mások kedvét vagy elismerését keressük. És ez rohadt egy érzés.

2018-ban jelent meg a második könyvem, a Hogyan ne érezd magadat sz*rul. Ebben a fenti viselkedésformákat tárgyalom, hiszen erősen jellemzőek a nőkre, legalábbis arra a több ezerre, akikkel az elmúlt tizennégy év során dolgoztam. És rám is. Végtelen energiákat ölünk abba, hogy valami olyanná alakítsuk magunkat, ami érzésünk szerint mások szemében elfogadható, amit érzésünk szerint mások várnak el tőlünk. Ügyelünk, hogy lehetőleg ne hozzunk kellemetlen helyzetbe másokat, ne okozzunk felfordulást, és még csak véletlenül se rendezzünk, de tényleg soha, jelenetet.

Azért élünk ezen szabályok szerint, mert el akarjuk kerülni az elutasítást. Be akarunk illeszkedni, arra vágyunk, hogy szeressenek és elismerjenek. Azért élünk így, mert így neveltek bennünket, ez az ismerős út, és a maga furcsa, kitekert módján ez vált kényelmessé számunkra.

De leginkább és elsősorban azért élünk és cselekszünk így egész életünkön át, mert egy olyan kultúrában élünk, ami azt üzeni nekünk, nőknek, hogy bármit teszünk is, soha nem lehetünk elég jók.

A sok, jobb életre törekvő nőtől, akikkel együtt dolgozhattam, megtanultam, hogy mi az igazság:

A nők, akik elhagyják azokat a viselkedésformákat, amelyek már nem működnek nekik, akik levetkőzik azokat az alapvető és tanult beidegződéseket, melyek szerint semmire sem jók, mert selejtesek, és a saját vágyaik mentén alakítják ki életük terepét, azok a nők HALLATJÁK A HANGJUKAT. LÁRMÁZNAK.

Baromira fárasztanak már azok a nők, akik azt gondolják, hogy valami nem stimmel velük, mert nincs meg a bátorságuk és az önbizalmuk, hogy azt csinálják, amit igazán akarnak. Annyira mocskosul unom már azokat a nőket, akik félnek felszólalni egy megbeszélésen, vagy kiállni magukért, amikor valamilyen sérelem éri őket.

És abba is rohadtul belefásultam már, hogy egyre csak azt harsogjam: „AZ ERŐ A NŐKKEL VAN!”, és egyre csak győzködjem őket, hogy képesek rá, bármit megtehetnek, amit csak akarnak, miközben az az igazság, hogy ha tényleg rá akarunk jönni, mik a valós kontúrjaink, és hogyan lehetünk boldogok ebben az életben, akkor egyszerre kell önmagunkat jobbá tenni, fejleszteni és szétrúgni ennek a kultúrának a határait, amely elsősorban ilyenné tett bennünket. Amelyik a problémát létrehozta. A kettő nem két külön küzdelem. Mindkettőt meg kell vívnunk, hogy a magunk életében és az utánunk jövő generációk életében is valós változások következhessenek be.

Küzdenünk kell minden nőért, akinek beszólnak a mély dekoltázsa, az öltözéke miatt, vagy mert túl hangos. Azokért a nőkért, akiket a szájukra vesznek, amiért ilyen vagy olyan szexuális döntéseket hoznak (akár igazak a pletykák, akár nem), megszégyenítenek, emberi mivoltukban aláznak meg. A nőkért, akiket mégsem léptetnek elő, és nem juthattak be az első Holdra szálláskor az irányítóközpontba.

Érted, kedves Olvasóm, ha valaha is úgy érezted, hogy árral szemben úszol. Ha rád legyintettek, elbocsátottak, zaklattak, megerőszakoltak vagy megaláztak, tárgyiasítottak. Ehhez nem lehet mit hozzáfűzni, legföljebb annyit, hogy elfogadhatatlan. Néha minden energiánkat elemészti ez a küzdelem, hihetetlenül sok a munka, és talán nem is jutunk előre.

Pedig az az igazság, hogy nagyon is haladunk. Csakhogy a fejlődésnek és más nők felkarolásának, biztatásának egyetlen útja az, ha elfelejtjük, amit a kezdetektől fogva belénk vertek. Mert a régi nem elég jó már nekünk, nem elég jó azoknak a nőknek sem, akik majd utánunk érkeznek.

Ez itt nem egy elméleti feminista könyv arról, hogyan zúzzuk szét a patriarchátus rendszerét. Nem asztalborogatásra, nem a főnököd képébe üvöltésre biztat, nem arra, hogy hagyj ott csapot-papot, lépj ki akár a családodból is, és kezdj tiszta lappal egy teljesen új életet (még ha időnként tényleg meg is fordul ilyesmi a fejedben – de kinek nem?). Nem az a lényeg, hogy feminista aktivistává váljunk. Szuper, ha az vagy, vagy az szeretnél lenni, de ha nem, az is ugyanolyan szuper. És a Hogyan állj ki magadért nem is gyorstalpaló a jobb élethez. Ez a könyv arról szól, hogy szembenézzünk a való élet buktatóival, meghúzzuk a határvonalat, és lássuk, mi az, ami már nem elfogadható. Ez a könyv abban segít, hogy olyan lépéseket tehess, amelyektől jobban érzed magadat, és kihozhasd magadból a lehető legjobbat.

Ugyanakkor tény, hogy ha az ember lánya előlép, és kitölti a teret, kiköveteli magának, ami neki jár, és nem várja ki, míg mások biztatják, hanem cselekszik, akkor valójában a férfiuralom narratíváját borogatja fel, és feministaként cselekszik. Ne legyenek illúzióink, a nők hatalomra törekvése nagyon is lázadó lépés.

Itt az ideje, hogy előlépjünk. Mindenki, te is, kedves Olvasóm, az alapoknál kezdi: megfogalmazza a vágyait, hallatja a hangját, és MAGÁNAK KÖVETELI A SAJÁT ÉLETÉT.

Ez a könyv részben fegyverbe szólító, lelkesítő beszéd, részben útmutató ahhoz, hogy kitörhessünk abból, amiről a legtöbben azt tanultuk: az igazság. Ígérem, hogy ezekben a fejezetekben magadra ismersz majd – itt is, ott is megpillantod az életed egy-egy morzsáját, amiről eddig azt hitted, senki sem tud róla (ez azért van, mert szemmel tartalak).

Hadd emlékeztesselek rá, hogy ez a lényeg. Eljött az idő. Nincs főpróba, nincs hadd-fussak-neki-még-egyszer. Ma és minden következő nap az életed kezdete, és csakis rajtad áll, hogy kiélvezd minden percét. Csak annyit kell tenned, hogy felismerd az éhségedet, hogy ha csak egy pillanatra is, de elhidd, hogy képes vagy megteremteni, amit csak akarsz, képes vagy cselekedni. Itt kerül képbe a könyv és én, mi leszünk az útmutató fény előtted a remek, mindent felülmúló életedhez.

Ölelés, seggbe rúgás és lárma,

Andrea

Hogy hozhatod ki a legtöbbet a könyvből?

Ha meg akarod változtatni az életedet, meg kell változtatnod az életedet. Még ha magától értetődően és logikusan is hangzik ez, elég elképesztő, milyen sokan nem fogják fel, hogy ha valamit akarnak, és az életüket a saját kedvük és vágyaik szerint szeretnék élni, akkor cselekedniük kell. Ezért beszélek annyit a következő fejezetekben arról, hogy mikor mit kell tenned.

Amikor elindultam a saját személyes fejlődésem útján, eleinte jó sok személyiségfejlesztő könyvet rágtam végig, és a margókra bizonyos részeknél odaírtam a barátaim és volt pasijaim nevét. Így akartam jelezni magamnak, ki milyen tulajdonságokkal és problémákkal küzd, gondolván, hogy ha tudatosodna ez bennük, és megváltoznának, akkor az én életem is sokkal jobb lehetne. Más szóval a változás ötlete nagyon is a kedvemre való volt, különösen úgy, hogy mások változzanak meg. Bő évtizedbe telt, mire rádöbbentem, hogy ha én akarok másmilyen életet, akkor bizony nekem kell megváltoznom, méghozzá önerőből.

Veszem a bátorságot, hogy feltételezzem, ha már ezt olvasod, akkor nyilván te is változtatni szeretnél az életeden, vagy legalábbis olyan új szokásokat keresel, amelyek boldogabbá, magabiztosabbá és könnyedebbé tehetnek.

De ehhez először mindenképpen azzal kell kezdenünk, hogy tudatosan és szándékosan levetkőzzük a reflexeket, amelyeket az a kultúra nevelt belénk, amelyben élünk, amelyben felnőttünk. Csakis ezután tudunk új stratégiákat elsajátítani. Ha majd megszabadulunk a belénk ágyazódott alaptudásunktól, akkor léphetünk tovább, és válhatunk jobb emberré. Minden egyes fejezetben beszélek arról is, amit ki kell verni a fejedből, hiszen tök mindegy, hogy huszonöt vagy hetvenöt éves vagy, az elképzeléseid, szokásaid és igazságaid, melyeket gyerekkorodból hoztál magaddal, mély gyökeret vertek beléd. És ha változtatni akarsz valamin – márpedig abból, hogy ezt olvasod, arra következtetek, hogy változtatni szeretnél –, bizonyos dolgokat mindenképpen tudatosan el kell felejtened.

TUDATOS

FELEJTÉS

Mivel ennek a munkának az oroszlánrésze pontosan az ösztönösnek érzett tudások tudatos és szándékolt elfelejtését követeli meg, felállítottam egy mechanizmust, amely minden témakörben ugyanazokon a lépéseken keresztül vezet végig a folyamaton. Minden fejezetben lesz egy bekeretezett rész négy lépéssel. És megkapod az útmutatót, hogyan is tudod fokozatosan kiverni a fejedből az olyan beléd sulykolt dolgokat, mint hogy húzd össze magadat, legyél mindig szolgálatkész, és mindig helyezd mások érdekeit a sajátod elé. Ezután példákat is olvashatsz az adott problémához és feladathoz.

De mielőtt még fejest ugranánk: képzeld azt, hogy most mélyen belenézek a szemedbe, és a válladra teszem a kezemet.

Talán teljesen új, amit most hallasz tőlem. Vagy épp nem is annyira új. Talán egyből mindent megértesz majd, de az is lehet, hogy nehezebben érzel rá a gondolataimra. Akárhogy is, a tudatos felejtés mindenképpen egy életen át tartó munka lesz. Aki volt valaha valamilyen szekta vagy kultuszkör tagja, tudja, ahogy távolodni kezd az ember a régi közösségétől, egyből bekopogtat a kognitív disszonancia: vagyis rájön, hogy ez bizony már nem működik. Amikor elkezdi megkérdőjelezni a kimondott vagy kimondatlan alapvetést, hogy „nálunk ez így van, és kész”. Feltehetőleg mindannyian éreztük már ezt korábban egy kapcsolatban vagy a családunkban, vagy a munkahelyünkön (esetleg egy tényleges szektában). A lényeg, hogy a tudatos felejtés valahol ott kezdődik, amikor elkezded magadat kellemetlenül érezni amiatt, ahogyan élsz, és szép lassan eljutsz a „csessze meg magát mindenki, én kiszálltam” pontig.

Nem számít, a skála melyik végéhez vagy éppen közelebb, lássunk munkához!

A TUDATOS FELEJTÉS NÉGY LÉPÉSE

Első lépés: vedd észre

Ahogy mondani szoktam: ahhoz, hogy elengedd, előbb meg kell nevezned. Olyan mocskot nem takaríthatsz el, amit észre sem veszel, vagyis mindig ezzel kell kezdeni. Csakhogy, amikor felkapcsoljuk a metaforikus, kitakarítandó szobánkban a villanyt, és elénk tárul a felfordulás – más szóval, amikor elkezdenek feltűnni a dolgok, amelyekkel bajunk van –, na, az durva tud lenni. Ráeszmélünk, hogy már a belélegzett levegőt is átjárja az elvárás, hogy a nők csendesen húzzák össze magukat, és néha bizony mi magunk is aktívan akadályoztuk a szellőztetést, amikor végre friss levegőt szívhattunk volna.

Miközben olvasol, és szembesülsz a saját viselkedéseddel és meghunyászkodásaiddal, ne csinálj egyebet, mint hogy tudomásul veszed. És vedd tudomásul a feltörő érzelmeket is, ha lesznek. Olyanokat mondhatsz magadban: „Na, ez érdekes” vagy „Ez milyen elgondolkodtató!” Nem kell hogy egyből minden a helyére kattanjon a fejedben. Ezen a ponton még csak arra van szükség, hogy észrevedd, mi történik.

Minden fejezetben arra biztatlak az észrevétel fázisában, hogy vezess naplót, és jegyezz fel mindent. Egy üres füzet is megfelel a célnak, de az andreaowen.com/msn oldalról ingyen le is töltheted a Hogyan állj ki magadért munkafüzetet, amit kifejezetten erre a célra találtam ki neked. Ott minden egyes fejezethez megtalálod a tudatos felejtés négylépéses feladatát.

Második lépés: légy kíváncsi

Amikor már elkezdesz odafigyelni, és feltűnik a saját viselkedésed, akkor egyszerűen csak ébredjen benned fel a kíváncsiság. Képzeld azt, hogy a szekrényedhez lépsz, és átnézed az összes ruhád összes zsebét. Mi mindent fogsz találni? Ki tudja? Ne legyenek elvárásaid. Talán egy százdolcsisra bukkansz, talán csak egy megcsócsált, bakelitté száradt rágóra. De valamire biztosan.

Ha az ember kíváncsi, akkor kérdez, elkezd mélyebbre ásni. És feltesz olyan kérdéseket, mint:

Ezt meg vajon miért gondolom?

Milyen érdekes, hogy elítélem azért, mert ez van rajta. Vajon miért van bajom a ruhájával?

Miért vagyok olyan gúnyos, amikor a párommal vitatkozom? Mi lehet ennek a hátterében?

Furcsa, hogy úgy érzem, a saját vágyaim soha nem lehetnek az elsők?

Vajon erről miért vagyok képtelen a szüleimmel beszélni?

Miért húz ez fel engem ennyire? Bennem van az ok, vagy inkább valami másról szól a dolog?

Mi, emberek szeretjük, ha igazunk van. Ettől érezzük biztonságban magunkat, így uraljuk az életünket. Amikor levonunk egy következtetést, vagy teszünk egy kijelentést, akkor bezárul egy nyitott kör, és az jó érzés.

Van azonban, hogy a biztonság és kontroll utáni vágyunk megbéklyóz bennünket, és épp a fejlődést akadályozza. Nem hagyja, hogy újat tanuljunk magunkról és másokról, változtassunk a viselkedésünkön, ami pedig csakis a javunkra válna.

Ha a kíváncsiságnak szabad utat adunk, akkor megtörjük a magunkról, másokról, helyzetekről, múltról és jövőről, vagyis szó szerint mindenről felállított ítéletek és elképzelések sorát. És tudod, hogy mi történik olyankor? Megváltozik az életed.

A barátom, Elizabeth DiAlto szokta feltenni a következő dupla kérdést: Mire vagyok kondicionálva, és számomra mi az igazság? Sok fejezetben találkozunk majd ezzel a kérdéssel. Hiszen pontosan arra szólít fel, hogy közelebbről is megvizsgáld az elvárásaidat, a „szabályaidat” és a létezésnek azon alakzatait, módjait, amelyekben felnevelkedtél, valamint azt, hogy igazából milyen szeretnél lenni. Megesik, hogy a kettő egy és ugyanaz, de sokszor szakadék választja el őket egymástól.

Amint elkezdesz felfigyelni a reakcióidra, és felébred benned a kíváncsiság, remélhetőleg elkezdesz tisztábban látni. Mondjuk, ha például valami gond van veled, amire körülötted már mindenki más rájött, csak te nem, akkor felteszed magadnak a kérdést, hogy „Mi van, ha mégsem igaz, amit gondolnak?” vagy „Vajon mi történne, ha úgy döntenék, hogy én ezt nem hiszem el?” Nem azt mondom, hogy vegyél száznyolcvan fokos fordulatot, és egyik pillanatról a másikra dönts úgy, hogy ez nem igaz, csak arra vedd a fáradságot, hogy átgondold, mi van, ha mégsem igaz. Mert akkor talán könnyebben változhatnál, vagy nem lennél annyira szigorú önmagaddal, esetleg… nem is tudom, boldogabb lehetnél? Jobban érezhetnéd magadat a bőrödben?

A kíváncsiság tisztánlátáshoz vezet, és ráadásul megváltoztathatja az életedet. Képessé tesz rá, hogy ötezer méterről tekints le a dolgokra, ami kiveszi a képletből a változtathatatlanság és véglegesség érzetét és az érzelmek súlyát. Ebből a távolságból könnyebb változtatni a nézőpontokon és ráhangolódni a létezés egy más módjára.

Harmadik lépés: légy elnéző önmagaddal

Ha ráébredünk, hogy részünk volt annak a rendszernek a fenntartásában, amelyben össze kellett húznunk magunkat, vagy épp más nők (egyben önmagunk) elnyomásában segédkeztünk, bűntudat, harag, szégyen és számtalan más kellemetlen érzés ütheti fel a fejét bennünk, amelyek miatt esetleg ostorozni kezdjük magunkat. Ilyen gondolatokkal szembesülhetünk például: „Hogy dédelgethettem magamban olyan hosszú ideig ennyire tudattalan érzelmeket és ítéleteket? Hogy lehettem ennyire vak?” Persze ezek az érzelmek veled lesznek egy ideig, és én folyamatosan meg is foglak nyugtatni, hogy ezzel sincsen semmi baj.

Miközben viszont megéled az érzelmeidet, azért arra is fel kell hívnom a figyelmedet, hogy igen, ez része a folyamatnak, de ha szeretnéd tudatosan elfelejteni mindazt, amit évtizedeken át beléd sulykoltak, ha részt veszel a rólunk, nőkről szóló új narratíva létrehozásában, akkor túl kell lépned az önostorozáson, mert az még soha senkit sem vezetett el a fejlődés és a magabiztosabbá válás céljához. De tényleg soha és tényleg senkit.

Sose felejtsd el, a cél egy felemelő narratíva létrehozása, hogy megmutassuk, kik vagyunk, milyen erősek vagyunk, és mire vagyunk képesek. Hogy elfogadtassuk, nem gáz az, ha kievickélünk a konformitás kockájából, amelybe minduntalan beleszorongatnak bennünket, amelybe mi magunk is bele akarunk férni. Lehet, hogy ez a teljes személyiségedet felborítja, lehet, hogy a saját anyádat is jobban érted majd, vagy éppenséggel ellenkezőleg, megkérdőjelezed nőtársaid szándékait – milliónyi gondolat, érzelem és kérdés bukhat fel ebben az időszakban a mélyből. De az is lehet, hogy korábban már bejártad ezt a szakaszt is, tehát a nagyobb birkózásokon már túl vagy, bár nekem az a véleményem, hogy ennek a munkának soha nem lehet igazán a végére érni. Mindenkinek lehetnek tudattalan elfogultságai és ítéletei fajokkal, nemekkel, státuszokkal vagy szexuális irányultságokkal szemben. Akárhogy is, ha az ezzel való szembesülés kimerül az önostorozásban, akkor garantáltan elakadunk, és reménytelennek fogjuk érezni a helyzetet.

Ha belegondolsz, ez elég ironikus. Egy olyan kultúrában élünk, amely folyton azt dörgöli az orrunk alá, hogy nem lehetünk elég jók, többre kell törekednünk, előbbre kell jutnunk, még többet kell szereznünk. És pont amikor ez ellen a kultúra ellen fordulunk, első lépésünk, hogy elkezdjük önmagunkat ostorozni, mintha az elnyomónktól tanultuk volna, mit kell tenni, és ezt önmagunk ellen akarnánk bevetni. Jobb lenne, ha nem ezt csinálnánk.

Lazíts kicsit. Ember vagy te is, a környezeted teremtménye.

Negyedik lépés: maradj lendületben

Ahogy észreveszed a dolgokat, kíváncsian kezdesz velük ismerkedni, és már a megértés is felébred benned önmagad iránt, újabb és újabb jelenségek válnak majd világossá, ami szuper, hiszen lendületet vettél. Ez a lendület viszont hullámzó, néha magával ragad, máskor elapad majd, lesz, hogy újra kell mindent kezdened, talán nem is csak egyszer.

A lendület megőrzésének egyik kulcsa, hogy mindig tartsuk a felszínen a tudatos felejtés és tanulás kettős feladatát, beszéljünk róla, mivel a változás soha nem légüres térben zajlik. Beszélhetsz róla a terapeutáddal, a barátaiddal, a családoddal, a gyerekeiddel, a henteseddel, a pékeddel, a gyertyaöntőddel, bárkivel, de szó szerint bárkivel. Nem azt mondom, hogy válj hittérítővé, és mostantól küldetésednek tekintsd, hogy minél több embert beszélj rá az új gondolkodásmódra (bár az is lehet a személyiségfejlődés egyik mellékhatása, hogy az ember embereket verbuvál maga köré, szabályosan önfejlesztő klubot alapít). Tehát nem az a lényeg, hogy másokat is meggyőzz arról, hogy ez az új út a helyes út, hanem az, hogy beszélgess.

Például ha észreveszed, hogy folyton elnézést kérsz olyasmiért is, ami miatt egyáltalán nem kellene, és elkezdesz tudatosan leszokni róla, akkor ha épp azon kapod magadat, hogy már megint majdnem bocsánatot kértél, igenis nyugodtan mondd ki hangosan: „Most majdnem bocsánatot kértem, de aztán rájöttem, hogy nincs is miért bocsánatot kérnem.” Persze minden helyzet egyedi és sajátos, és néha okosabb, ha ezt a részét megtartod a párodnak vagy a barátaidnak vagy esetleg a munkahelyeden a megfelelő személyek körében.

Az egyik ügyfelem, Tracie példaértékűen őrizte meg a lendületét a velem végzett munkában. Ő és a párja minden évben ugyanazokkal a baráti párokkal jár nyaralni. Egyszer azt mesélte: „Minden áldott évben nagyjából hat héttel a nyaralás előtt elindítok egy SMS-csoportot a csajok között arról, kinek mennyit kell fogynia, hogy beleférjünk a bikininkbe, és jól érezzük magunkat a strandon. Annyira unom már ezt a beszélgetést. Nem elég, hogy a saját súlyommal kell verekednem, azt is nagyon unom már, de azt is utálom, hogy a gyönyörű barátnőim szenvedéseit végig kelljen élnem. Túlságosan szépek és okosak ahhoz, hogy ilyen ostobaságokról beszélgessünk.” Tracie eljutott odáig, hogy belássa: a testképe túl nagy helyet foglal a gondolataiban. Ezen eltöprengett, kérdéseket tett fel, és dolgozott magában a témán. Megértéssel feldolgozta, és végül már csak az volt hátra, hogy beszéljen is róla. Azt a vállalást tűzte ki, hogy kivételesen ezt mondja a barátnőinek: „Figyu, mi lenne, ha idén nem azzal töltenénk az időt, hogy a testünk miatt vekengünk, hanem kitalálnánk valami mást? Túl fontosak vagytok nekem, hogy ne akarjam ezt még egyszer végigcsinálni.” Vannak olyan nők, akiknek ennyi is forradalmi változást jelenthet. Hogy a másik és önmaguk érdekében hallatják a hangjukat, nem pedig a fogyókúra-kultúra nótáját fújják.

Egy pillanatra se feledkezz meg arról, hogy a régi szokások megkérdőjelezése közben érzelmi nehéztüzérség ostroma alá kerülhetsz, ezért bátran fordulj segítségért terapeutához, coachhoz, életmód-tanácsadóhoz, vagyis megfelelően képzett szakemberhez, aki tényleg az adekvát segítséget nyújthatja a problémák esetén. A régi beidegződések arról, hogy kik vagyunk, és milyen értékek szerint kell élnünk, nehezen adják meg magukat, és ha megkapargatjuk őket, olyan, mélyben meghúzódó traumákat forgathatnak ki a felszínre, amelyeknek korábban még csak a létezéséről sem tudtunk. Ebben a fázisban sem árt, ha naplózod a gondolataidat és az érzelmeidet.

KÜLÖNLEGES MEGJEGYZÉS

Ebben a könyvben sokat és sok helyen beszélek a nők kondicionálásáról és szocializációjáról. Világos, hogy nem minden, magát nőnek tartó személy nevelkedett egyformán, a körülmények mindig mások, egyetlen eset sem olyan, mint a másik. Bőrszín, társadalmi helyzet, képességek, szexuális irányultság, generáció, családi értékek és még egyéb tényezők is befolyásolják a szűrőt, amelyen át a valóságot érzékeljük, és kialakítjuk a gondolatainkat, hittételeinket, véleményünket és viselkedésünket.

Ennek ellenére is kénytelen vagyok alapvetően nagy általánosságban megközelíteni a témát, és csak néhány alkalommal hívom fel a lehetséges különbségekre a figyelmet. De azért senki se feledkezzen meg arról olvasás közben, hogy minden nő más és más, nincs egyetlen közös út.

Végül azt is megemlíteném, hogy bár sok példát hozok, és így a nők elég széles spektrumát igyekszem bemutatni, mégsem adhatok teljes képet, hiszen ezek a példák is egyes identitásokhoz, csoportokhoz, fajokhoz tartoznak.

ISMERD MEG ÖNMAGAD

Az „ismerd meg önmagad” fordulat eredete és a tényleges értelme is vitatott. Annyi más egyébhez hasonlóan ez is nyitott fogalom, kinek-kinek értelmezése szerint. Engem az önsegítés univerzumában az ismerd meg önmagadat arra szólít fel, hogy legyél tisztában a vakfoltjaiddal. Vagyis legyél annyira tudatos, hogy észrevedd, ha olyan viselkedési formákkal élsz, amelyek igazából nem válnak hasznodra, de nem azért, hogy később ostorozhasd magadat miattuk, nem is azért, hogy most rögtön és végleg változtass rajtuk, hanem hogy észrevedd őket, és amennyire lehet, korrigálni tudd.

Van, hogy az önsegítő könyvektől csak még pocsékabbul érezzük magunkat, mert a bennük álló mondatok tükörré változnak, csakis azt tárják elénk, amit utálunk magunkban, és rettegünk, hogy mások is észreveszik. Ezernyi egyéb tényező miatt is gyötörhetjük magunkat, legalább ezt ne vegyük fel a listára. Ez a könyv nem azt akarja elérni, hogy magadat vagy bárki mást okolni kezdj.

Lehet, hogy egyes fejezetek megszólítanak, mások viszont hidegen hagynak. Ahogy az életre, erre is igaz: csak azzal foglalkozz, ami igazán érint, a többit meg hagyd a francba. Csakis annyit szeretnék, hogy a könyv segítségével kezdd megismerni magadat. Nagy vonalakban vizsgáld meg a kultúrát, amelyben élsz, hogy milyen hatással van/volt rád, te milyennek mutatod magadat benne, milyennek szeretnél inkább mutatkozni. Reményeim szerint ez a könyv segít majd a lehető legjobb énedet megtalálni.

PERZSELD FEL

Tűz lobogott a testében

És ezzel hívta az Igazságát.

Tűz lobogott a lelkében

És ez emlékeztette rá,

Honnan jött.

Tűz lobogott a szívében

És ezért hitt az előtte járó

Többi nőben.

Tűz lobogott a szellemében

És ezzel mutatta meg más nőknek,

Hogyan kell lángolni.

Tűz lobogott a szemében

És ezzel lángra lobbantott mindent.

Minden porcikájában tűz lobogott

És felperzselt vele mindent

Hogy új ösvényt, új utat, új életet

Nyisson.

Andrea Owen

ELSŐ RÉSZ

A SOK SZAR,
AMIT CSINÁLNOD KELLENE VÉGRE

1
Töltsd már ki azt az átkozott teret!

2009-ben a kaliforniai San Marcosban jártam a California State Universityre, és a BA diplomámat csináltam a második terhességem sokadik hónapjában.

Az egyik órán előjött egy képlet, amit a hallgatók nagy része nem értett. Csoportokba osztottak bennünket, hogy úgy oldjunk meg egy feladatot, és én elkezdtem a társaimat kérdezgetni, érti-e valaki a képletet, de senkit sem találtam, aki értette volna. Arra jutottunk, hogy segítségre lenne szükségünk, de senkinek sem akaródzott ezzel előhozakodni. A professzor már többször is elmagyarázta, és nyilvánvalóan senki sem óhajtott a maga vagy a csoport nevében újabb kérdéssel fordulni hozzá a témában.

Amikor a prof bejelentette, hogy másnap dolgozatot írunk, én azért csak jelentkeztem.

– Tanár úr – mondtam –, ezt a képletet sajnos nem egészen értjük, és amennyire én látom, még senkinek sem világos az anyag. Átvehetnénk még egyszer?

– Már kétszer átvettük, Andrea – jött a prof válasza.

Nem tudom, pontosan mi kerekedett bennem felül, és miért kapott el a kényszer, hogy kiálljak magamért ott és akkor, talán hogy az összes résztvevő képviseletében beszéltem, talán csak a dagadt bokám miatt esett jól felállni, mindenesetre fogtam a hatalmas terhes pocakomat, felemelkedtem a székemből, nagy levegőt vettem, és kiböktem:

– Az elmúlt húsz percben próbáltam keresni valakit, aki elmagyarázná nekem az anyagot, tanár úr, de senkit sem találtam. Mert senki sem érti. Szerintem ez azért lehet, mert ön eddig még nem magyarázta el megfelelően, hiszen nem egyedül én nem értem. Mindenki nevében kérem, hogy vegyük át még egyszer.

Soha nem felejtem el azt a néma csendet, ami a kérdésem után beállt. Láttam, ahogy sokan leszegik a fejüket, és elmélyülten merednek az asztalukra, mint aki képtelen belenézni a szemembe vagy a tanáréba. Tapintható volt a kényelmetlen, kínos érzés. A professzor hosszú másodpercekig bámult rám, nem tudtam megtippelni, mi következik. Kezdtem megbánni, hogy jártattam a számat.

Mielőtt még kimenekültem volna a tanteremből, hogy soha vissza se menjek, és a diplomámat se szerezzem meg, megszólalt:

– Kemény kis nő maga. Legyen. A következő órán még egyszer átvesszük az anyagot, és csak azután írjuk meg a zárthelyit.

Messzemenőkig kétlem, hogy ha egy fiú állt volna fel a kéréssel, őt „kemény kis fiatalember”-nek nevezte volna. Mondjuk, akár tévedhetek is, és mégis úgy tett volna, de a lényeg, hogy ebből a válaszból nekem az jött le, a professzor soha ki nem nézte volna belőlem, hogy képes lennék kiállni magamért és elmondani a diákként érzett problémáimat plusz még egy ilyen merész kéréssel is előhozakodni.

Pedig nem voltam vakmerő, pontosan tisztában voltam vele, mekkora kockázatot vállalok, amikor kitöltöm a teret, és a hangomat hallatom.

Talán te is voltál már hasonló helyzetben, kikívánkozott belőled valami, és hallattad is a hangodat. Vagy épp csak nagyon szeretted volna megtenni, felszólalni, lármázni, de végül mégsem jutottál el odáig. Bárhogyan is, biztos vagyok benne, hogy volt már olyan pillanat az életedben, amikor elnyomtad magadban a vágyat, hogy megmutasd, mire is vagy képes valójában.

Mondjuk, előléptettek a munkahelyeden, és megfordult a fejedben, hogy kiposztold a nagy hírt, de aztán mégsem tetted, mert arra gondoltál, az emberek dicsekvésnek vennék. Vagy a mai napig előfordul, hogy egy kolléga elsüt egy szexista viccet, és már ott zsibong a nyelveden az epés megjegyzés, hogy letorkold, de végül mégis megtartod magadnak a kritikát. Vagy az apósodnak bevett szokása, hogy folyton a szavadba vág, félbeszakít, és te mindig ráhagyod.

De lehetnek olyan szokásaid is, amelyek fel sem tűnnek neked, miközben pedig pontosan azt eredményezik, hogy összehúzod magadat, és lemondasz a hatalmadról. Annyira beleágyazódtak már a hétköznapjaidba ezek az apróságok, hogy természetessé váltak, mint a reggeli kávé. Bármiben mutatkozzon is meg az, hogy összehúzod magadat, most ássunk le a felszín alá, találjuk meg, és vegyük alaposabban szemügyre.

MIT IS JELENT AZ, HOGY „TÖLTSD KI A TERET”?

Sokunk egészen kicsi korától rendszeresen azt hallgatja, hogy „túl sok”. Túl hangos, túl makacs, túl érzékeny vagy érzelmes, túl beszédes, túl kövér, túl sok sminket visel, túl bármilyen. Valamilyen módon, akár kimondva, szó szerint, akár finom utalásokkal, mindenesetre azt hozzák így a tudomásunkra, hogy hibát követünk el, amikor önmagunk merészelünk lenni. Kezdve a „viselkedj úgy, mint egy hölgy” fontosságán, folytatva a szüzességünk legféltettebb kincsként való beállításával addig, hogy ne nagyon mutogassuk magunkat, és a lehető legkisebb helyet foglaljuk el a valóságból, belénk, nőkbe kiskorunktól kezdve egész sornyi kimondatlan szabályt sulykolnak.

A nők nagy többsége legalább egy olyan esetet fel tud hozni, amikor minimum egy felvont szemöldökkel, egy csípős online megjegyzéssel, de akár az arcába kerek perec megkapott „fogd már be” letorkolással figyelmeztették, hogy vegyen vissza, de legalábbis jusson el az agyáig, hogy a lehető legkisebb teret kellene elfoglalnia.

A tér kitöltésének egyik legvilágosabb megnyilvánulása a testünk. Nem titok, hogy korunkban eluralkodott a kövérségiszony, a soványság az egyetlen értékes testalkat. A nőiességet a karcsú test megszerzése és fenntartása jelenti.

A nők sokkal gyakrabban térnek ki az utcán a férfiak elől: ha a járdán szembejön egy férfi, általában a nő áll félre, mintha ez valami íratlan KRESZ-szabály lenne. Ezernyi mém cirkulál a neten a férfiak terpeszkedéséről, és ha olimpiai sportág lenne az emberektől, állatoktól, sőt élettelen dolgoktól elnézést kérés, mert nekik ütköztünk, hát egyértelmű, hogy nőkön kívül senki más nem jutna a dobogó közelébe sem.

A külsőnk tekintetében hagyományosan igen keskeny az a mezsgye, amit elfogadhatónak és szépnek találunk. Ha egy nő pironkodás nélkül megmutatja, hogy milyen, az már maga a lázadás. Az öregedés a másik eset, amikor a nők nem igazán tölthetik ki a teret. Egy nő negyven felett már nem annyira értékes, mint korábban, szép lassan kezd láthatatlanná válni. Ha idősebb nőként a megjelenésünkkel, a hangunkkal és a véleményünkkel megmutatjuk magunkat, felhívjuk a figyelmet magunkra, az önmagában is kihívó tettnek minősül egy olyan kultúrában, mint a miénk, ahol az idő múlásával a jelentőségünk igen hamar semmivé foszlik.

A faji hovatartozás is akadályozza a tér kitöltését, így a színes nőknek még nehezebb a dolguk. A harmincegy éves Jessica Sharp mondta: „A kilencvenes években született fekete nőként úgy érzem, alaposan meg kell gondolnom, hogy egy-egy szervezetnél hogyan jelenek meg. Mindig meg kell fontolnom, hogy teljesen önmagamként mutatkozzam-e meg. Tudom, hogy sokan elbizonytalanítónak, sőt »túl soknak« találnak, és szerintem ha fehér nő lennék, valószínűleg nem érné el ezt a mércét a viselkedésem. Nagyon óvatosan szabad csak adagolnom magamat, nehogy túl sok legyek, mert nem szeretem, ha »dühös fekete nőnek« tartanak. A korom sem segít, mert gyakran érzem a teremben, ahová belépek, azt az elvárást, hogy húzzam meg magamat, hiszen általában a legfiatalabbak közé tartozom, miközben a képzettségem pontosan ugyanolyan magas és megfelelő, mint a többieké.”

Az érzelmek kifejezése egy további pont, ahol nekünk, nőknek az orrunk alá dörgölheti a társadalom, hogy mi az, ami elfogadható, és mi az, ami már nem. Sok nővel beszéltem, akik elpanaszolták, hogy fogalmuk sincs, hogyan legyenek ösztönösek – miként éljék meg az érzelmeiket, mivel már annyira természetessé vált számukra, hogy elnyomják őket, és eltávolodnak tőlük. Vagy épp érzik ugyan, de képtelenek kifejezni. Mert elhitték a világnak, hogy tipikus nőként túlságosan is érzelmesek és/vagy érzékenyek. Ezért aztán besuvasztják egy dobozba az érzelmeiket, és elzárják önmaguk elől azt, ami pedig a jóllétük és személyiségük, hatalmuk szempontjából létfontosságú lenne.

Végezetül: leghatékonyabban a hangunkkal tölthetjük ki a teret. Friss kutatások kimutatták, hogy az iskolás lányok a leginkább hajlamosak arra, hogy társaik szexista tréfáin a legnagyobbakat kacagjanak, és ne mutatkozzanak túl okosnak (vagyis ne nagyon jelentkezzenek a tanórákon), mégpedig azért, „nehogy elijesszék a fiúkat, ne tűnjenek nyomulósnak, nem szexinek”. Ezt a hozzáállást és viselkedést viszik tovább felnőttkorukba, míg a végén mindenki belekerül a saját skatulyájába, ami jól behatárolja, hogy elképzeléseink szerint milyennek kell lennünk: alkalmazkodónak, formálhatónak, olyannak, aki a lehető legkisebbre össze tudja húzni magát.

Volt egy ügyfelem, akinek elmondása szerint majdnem mindig volnának ötletei és véleménye a szokásos heti munkahelyi megbeszélésen, de soha nem könyökölte még be magát a beszélgetésbe. És a megbeszélés után órákon át pörgeti le magában az eseményt, játssza el gondolatban, hogy mikor mit mondott volna, és hogyan mondta volna, miközben ostorozza magát, hogy mi a fenéért nem szólalt már megint fel. Azután pedig heteken át kavarognak a gondolatok és elképzelt sztorik a fejében, képtelen szabadulni tőlük.

Pedig ez az egész, drágáim, jó nagy baromság. Ha bármi is ismerős volt az itt olvasottakból, nem a ti hibátok, ilyennek nevelnek bennünket. Viszont attól még nem kötelező így maradnunk.

MIÉRT CSINÁLJUK?

Akár tudatosan látjuk, akár csak halványan érzünk valamit, ami nem stimmel, de soha nem járunk a végére – azt azért mindenki tudja, hogy ha el akarja érni a célt, ami miatt erre a világra született, akkor először vállalnia kell önmagát, amivel együtt jár az is, hogy kitölti a teret. De ha tudjuk, akkor mi a francért nem rúgjuk be végre életünk ajtaját?

Kezdjük azzal a ténnyel, hogy a nem túlságosan távoli múltban még a nőknek az életben maradást jelentette, ha csendben voltak, és jelentéktelennek mutatkoztak. Anyám mesélte, hogy a hatvanas években a munkahelyén a főnöke mindig „viccesen incselkedve” kergette őt az asztala körül, de ha anyám egyszer is megpróbálta volna leállítani, megmondani neki komolyan, hogy fejezze be, akkor könnyen elveszíthette volna az állását, ami a nővéremet és a bátyámat egyedül nevelő anyaként nem lett volna járható út a számára.

Megmutatni azt, hogy kik vagyunk, ellene menni a kulturális és társadalmi normáknak és szokásoknak igen ijesztő, véletlenül sem állítom, hogy ne lenne az. Az emberi természet arra van berendezkedve, hogy alapvetően biztonságra vágyjon, azt akarja, hogy a csoport befogadja, jelentse ez akár a családot, a barátokat, a helyi közösséget vagy a kulturális teret. A félelem mindent átjár, és a túlélés elsődleges stratégiája a meghunyászkodás.

Ráadásul valószínű, hogy a családod nőtagjai már előtted megtapasztaltak traumákat, amelyek miatt inkább meghúzzák magukat. És talán te is túl vagy már az ilyen élményeken. Ha valakit ilyen elutasítás ér, annak a hatása lehet egészen felszínes, de mélyre ható is. Persze a gondolat, hogy kiálljunk magunkért, elsőre izgalmasan hangzik, de amikor igazából meg kellene tenni, akkor iszonyatosan kockázatosnak éljük meg, félelmetesnek. Ugyanakkor nem azért olvasod épp ezt a könyvet, hogy csinos kis babazoknikat horgolj, szóval csapjunk a lovak közé!

MI AZ ÁRA ANNAK, HA NEM ÁLLSZ KI MAGADÉRT?

Mi a jelentősége egyáltalán? Nem élhetnénk le úgy az életet, hogy végig biztonságban vagyunk, nem keressük a kihívásokat és a kockázatos lépéseket? Dehogynem. Leélheti bárki így az életét, csak az a kérdés, hogy a végén, amikor számot vet a létezésével, összegzi az értelmét, akkor hogy fogja érezni magát.

Mert igenis számít, hogy később megbánunk-e valamit. Ki nem állhatom a „nem bánok semmit” közhelyet, mert leginkább azt jelenti, hogy soha nem lenne szabad hibáznunk, és pláne nem siránkozhatunk utólag a rossz döntéseink miatt. Személy szerint én a mai napig bánom, hogy nem mentem el Ausztráliába tanulni, csak mert a fiú, akivel akkor jártam (mert hiába volt harminckét éves, csak egy fiú volt), nem akarta. Ez a megbánás alakította ki bennem azt a stratégiát, hogy soha többé ne hozzak döntést a saját életemről abból a szempontból, hogy másnak mi felelne meg a leginkább.

A megbánás már csak azért is lényeges, mert hadd emlékeztesselek: csakis ez az egy életünk van. És mellesleg hadd legyek most nagyon őszinte: a megbánás szívás. Szívás úgy kijönni egy megbeszélésről, hogy közben azon őrlődsz, bár felszólaltál volna, mert így más mondta el, amit te jóval hamarabb kigondoltál. Nincs pocsékabb, mint betölteni a negyvenet, és azt látni, hogy a húszévesek gondtalanul élvezik azokat a dolgokat, amiket te is akartál, de közben megváltozott az életed, és már nem bújhatsz ki a felelősségeid alól. Mindenki tudja, milyen érzés bánni valamit.

Amikor a saját életedről, a saját hatalmadról, a saját önállóságodról beszélünk, akkor senki sem lehet fontosabb szempont önmagadnál. Tehát amikor arra gondolsz, hogy ennél nagyobb teret kellene kitöltened, de végül mégis inadba száll a bátorságod, és nem mered megtenni a lépéseket… akkor gondolj arra, hogy bánni fogod. Arra gondolj, hogy ha visszakozol, és mégsem állsz ki magadért, azzal önmagadnak mondasz nemet.

A másik probléma azzal, ha nem mered végre kihúzni magadat, és kitölteni a teret, ami a rendelkezésedre állna, az az, hogy rossz példát mutatsz más nőknek és lányoknak, akiket ismersz. Van egy lányom, és tudom, hogy figyel engem, tőlem tanul. Nem egyszerűen csak arra figyel, amit mondok neki, arra talán sokkal inkább, ahogy viselkedem, amilyen döntéseket hozok. Akár vannak gyerekeid, akár nincsenek, a lányok eljövendő generációi nagyon fontosak, és fontos, hogy a saját viselkedésünkkel milyenné formáljuk őket.

Van egy hatalmas, mégis kevéssé szembeötlő veszteség is. Nem ordít a szemed közé, amikor nem állsz ki magadért, inkább a mélyben parázslik, de olyan izzással, hogy lassan a fejedre gyújtja a lelked építményét. Olyankor, amikor korlátok közé szorítjuk magunkat, a hangunkat, az életünket, a saját értékeink ellen fordulunk.

Ha csak kicsit is érdekel a személyiséged fejlődése, még ha csak a kislábujjadat mártod is bele ezekbe a vizekbe, akkor elmondhatod, hogy a saját életed szempontjából annak van jelentősége, hogy kihasználod-e, amit kínál neked. Hogy megragadod-e a lehetőségeket. Ez nem alapszabály, hogy az ember bejusson az önsegítés nagy bulijába, sokkal inkább velejárója annak, ha belátja végre: az élet teljességében csakis úgy élhető meg, ha minden itt töltött pillanatnak elismerjük a maga jelentőségét. Vagyis amit fontosnak érzel – legyen az akár a hitelesség, őszinteség, bátorság vagy becsületesség –, azt az élet minden területén képviselned kell. Semmi értelme csak félig megélni a személyiséged markáns tulajdonságait, és közben azt mondani, hogy itt és itt csak nagyjából vagyok rendben. Nem azért élsz, hogy szép nyugodtan és csendben kivárj, megfigyelj mindent, és reménykedj, hogy egyszer talán neked is eljön a nagy lehetőség, amikor majd megvillanthatod azt, ami igazából vagy, és ha minden jól megy, talán nem lesz olyan rossz az életed.

Két részre bontottam a cselekvési tervet, hogyan is nyerhetsz teret a saját életedben, mindkét részben három-három tanáccsal. A „belső munkával” kezdjük: itt az odafigyelés, önvizsgálat és tudatosság a legfontosabb. Ezután következik az, amit én „külső munkának” kereszteltem el, ez nem más, mint cselekvés. Nem azt mondom, hogy a hosszú évek alatt elsajátított rossz beidegződések és szokások levetkőzése és tudatos elfelejtése nélkül, egyből vesd bele magadat a világba, és rúgj szét minden arra érdemes segget. Haladj csak szép lassan, fogadd el, hogy valószínűleg kellemetlen lesz, de ez szolgálja a kiteljesedett, nagymenő, eljövendő énedet.

ESZKÖZÖK: ELSŐ RÉSZ –
VÉGEZD EL A BELSŐ MUNKÁT

1. Végy számba mindent

Mindenekelőtt figyelj fel arra, amikor összehúzod magadat. Azért kezdjük ezzel, mert a legtöbbünkbe már egészen kicsi korunktól kezdve belénk nevelik, hogy maradjunk „aprók”.

Nem is olyan régen a saját otthonomban ért a megvilágosodás: a munkám, hogy azt hirdetem, minden nő helyezze magát előtérbe, és eddig nagyon is büszke voltam magamra, hogy a saját életemben is alkalmazom ezt az alapvetést. Az világos, hogy odafigyeltem önmagamra, és még egy új hobbit is megengedtem magamnak (a két embergyerek mellé negyvenhét zöld növénycsemetét is gondozásba vettem). Ám ahogy egyre bővült a szakmai kapacitásom, egyszer csak azon kaptam magamat, hogy felemésztem az erőmet. Hogy kezdek kiégni. Folyton fáradt voltam, és ingerlékeny. És akkor felismertem, hogy hiába helyezem magamat előtérbe a saját életemben, ha ugyanakkor a családomban is előtérbe helyezek mindent és mindenkit. Kineveztem magamat az otthoniak legfőbb lelki, érzelmi és testi gondviselőjévé.

Vagyis ki kellett állnom a saját jóllétemért is. A kezdetektől fogva szerzett folyamatos kondicionálás eredményeképpen úgy éreztem, elsődleges feladatom, hogy a családban mindenki jól érezze magát, még ha ennek a saját kényelmem és jóllétem lenne is az ára. Hogy anyaként a kiégés csak egy melléktermék, amit mindenkinek, aki „nőies és jó asszony” akar lenni, vállalnia kell. Hogy azzal, ha minél fáradtabb és elfoglaltabb vagyok, ha minél többet sürgölődöm a többiek körül, azt mutatom meg, milyen csodásan helytállok az életemben. Csakhogy ennek az lett az ára, hogy egyre összetörtebbnek éreztem magamat, mint aki csapdában vergődik, és állandóan dühös és harapós voltam. Természetesen ezt a haragot a családom is megérezhette, ami velük szemben elég igazságtalan lehetett, hiszen nem is várták el, hogy feláldozzam magam értük.

Vagyis ki kellett állnom magamért, a saját szükségleteimnek is teret kellett engednem.

Ha nem változtattam volna, akkor amellett, hogy szép lassan felemésztettem volna önmagamat, ráadásul még a lányomnak és a fiamnak is beteges példát mutatok arról, milyen anyának és feleségnek lenni. Miközben azt szeretném, ha megértenék, ha tudnák, hogy egy nő akkor is lehet „jó anyuka”, ha a család többi tagjától azt várja, hogy képesek legyenek gondoskodni magukról, és csapatnak fogják fel a családot, nem csak akkor, ha az a fő tevékenysége, hogy az otthonában mindent ő tart mozgásban.

Egyelőre még csak véletlenül sem azt mondom, hogy borogass fel minden asztalt, csapj a lovak közé, és változz particsajjá, aki a legnagyobb őrültségeket keresi a nap minden pillanatában. Mindössze annyit kérek, hogy vedd észre azokat a helyzeteket, amikor hagyod, hogy te és az életed másodlagossá váljon másoké mögött.

2. Miértek

Miután felfigyeltél arra, hogy mikor és milyen helyzetekben húzod össze magadat egészen apróra, ideje kíváncsisággal szemügyre venni ezeket a helyzeteket és azt, hogy miért is lettél ilyen.

Ki profitál abból, hogy te összehúzod magadat, és biztonsági játékra törekszel? Kinek vagy minek jó az, hogy te nem hallatod a hangodat? Nem kérted, hogy léptessenek elő, miközben másra sem vágysz, de folyton elsiklanak feletted és az érdemeid felett? Vagy talán csak annyi, hogy a hosszú repülőúton a melletted ülő pasas végig kisajátítja a kartámlát?

Esetleg senkinek sem hoz effektíve hasznot az, hogy te kis nyusziként élsz, egyszerűen csak megszoktad, ez lett a kényelmes az életedben. Mondjuk, például szeretnél saját vállalkozást indítani, de ahhoz először el kellene jutnod az emberekhez, akik a vevőid lehetnének, viszont ez már kívül esik a komfortzónádon. Ezért egyre csak halogatod, és inkább órákat vesztegetsz el a felesleges instagramozással. Igazából senki sem profitál abból, hogy ezt csinálod, és te mégis tevőlegesen szabotálod azt, amit igazából szeretnél.

3. Kérdőjelezd meg a saját kifogásaidat

A harmadik lépés az, hogy megkérdőjelezed minden arra szolgáló kifogásodat, hogy miért is nem hallatod a hangodat. Mint minden átlagos emberi lény, te is tartasz attól, hogy kitűnj a tömegből. Gyorsan vessük is el ezt a kifogást: még szép, hogy beszélni fognak rólad. Természetesen az emberek a szájukra vesznek majd, amiért egyszeriben mutogatod magadat, kifejezed, amit szeretnél, amiért nekivágtál az ellenszélnek, amiért hirtelen ilyen nagy merészség hatalmasodott el rajtad. Persze hogy lesznek olyanok, akik nem helyeslik majd a véleményedet, a kijelentéseidet, akik belekötnek majd a változásokba, amelyeken keresztülmész, akiket hihetetlenül rosszul érint majd, hogy hirtelen megmutatod magadat, és hallatod a hangodat.

De neked nem az a célod, hogy mindezt elkerüld. Sőt, ha azt látod, hogy felzavartad az állóvizet, akkor legalább biztos lehetsz benne, hogy jól csinálod. Az a cél, hogy végre elfoglald azt a teret, ami téged természettől fogva megillet. Hogy ténylegesen is te irányítsd a saját életedet. És amikor az emberek ilyeneket kérdeznek: „Kinek képzeli ez magát?”, azzal felelj nekik, hogy „A MAGAM URA VAGYOK, CSESSZÉTEK MEG!”, és ha az adott helyzetben nagyon nem illendő ezt senkinek a képébe vágni, akkor legalábbis a viselkedéseddel és a fellépéseddel közöld mindenkivel.

Egy másik kifogás, amellyel a nagyokos agyad mindenképpen előáll majd, az a kudarctól való félelem. Mert mi van, ha felszólalsz egy munkahelyi megbeszélésen, előállsz az ötleteddel, és kiderül, hogy nagy lebőgés az egész? Mi van, ha felveszed a szédületes új ruhádat, és kisül, hogy alulöltöztél? Vagy ha végre kifejezed az érzelmeidet, elmondasz mindent, ami a szívedet nyomja, és a párod kigúnyol érte?

Hát persze hogy ez is mind megtörténhet. Senki sem éli le az életét kudarcok nélkül. Mindenkivel megesik, hogy kiáll magáért, odateszi magát, de néha ez mit sem ér, mert csak jól ellátják érte a baját. Ugyanakkor az embert – és így téged is – kemény fából faragták (lásd a 8. fejezetet). Egy kínos helyzetbe, megalázásba vagy akár megszégyenítésbe még nem halt bele senki. A lelked azonban lassan és biztosan elsorvad, ha minden áldott nap meghúzod magadat, és lemondasz a téged megillető súlyról és hatalomról.

ESZKÖZÖK: MÁSODIK RÉSZ –
VÉGEZD EL A KÜLSŐ MUNKÁT

Most, hogy ebben a témában túl vagy az önvizsgálaton, lássuk, mi a teendőd a hétköznapi életedben, hogy változtass.

1. Testeddel és megjelenéseddel töltsd ki a teret

Mivel annak már a tudatában vagy, hogy mikor húzod össze magadat – mint amikor a repülőn beszorongatod magad a keskeny ülésbe, és még a kartámlát is átengeded a szomszédodnak, vagy amikor óvatosan megpróbálsz keresztülfurakodni a tömegen, mert senki sem hallotta a halk kérésedet, hogy ugyan engedjenek már át, ahelyett hogy hangosabban próbálnál érvényt szerezni magadnak –, most a következő egy hetet szánd arra, hogy figyelmet szentelsz a tested térben felvett helyének. Legyen először ez a prioritás. Testesítsd meg a magabiztosságot, hogy igenis téged illet a vezetőülés, bárhol vagy is – legyen szó akár egy vonatútról, a zsúfolt liftről vagy épp a járdán haladásról.

Igenis számít, hogy tartod a testedet. Talán már te is hallottál Amy Cuddy kutatásáról, amelyben kimutatta, hogy a dominanciát és hatalmat sugározó testtartások („hatalmi pózok”) akár már két perc alatt is megemelik a tesztoszteron-, és csökkentik a kortizoltermelést, növelik a kockázatvállalási kedvet, és az állásinterjúkon sokkal jobb teljesítményt hoznak. Más szóval, hajrá Wonder Woman „ki a cicit” tartás, illetve dobd fel a lábadat az asztalra, és dőlj csak hátra nyugodtan abban a székben (még ha ez egy munkamegbeszélésen talán nem annyira passzol is az etikettbe), rögtön úgy fogod érezni, hogy te vagy a főnök, és nem más.

A másik módja, hogy testtartásod, hangod, érzelmeid és a megjelenésed bevetése nélkül a tér kitöltésén dolgozz, egy saját Igazgatótanács kialakítása. Ezt az ötletet Susan Hyatt-től kaptam, és meg is fogadtam. A lényege, hogy a képzeletbeli tanácsodba csakis olyan személyeket válassz be, akik kizárólag a te érdekeidet viselik a szívükön, és aszerint irányítanak téged olyankor, amikor elkap a félsz, és nem mered kitölteni a teret, vagy épp elbizonytalanodsz, hogyan tovább. Ezek a személyek lehetnek valóságosak és képzeletbeliek, bárki, akit nagyra tartasz, mert képes kiállni valamiért, cselekszik, és megmutatja magát a világnak.

Az én Igazgatótanácsom a következőkből áll: Jennifer Lopez, Billie Jean King és Wonder Woman. Amikor, mondjuk, azon kapom magamat, hogy félek ajánlatot küldeni egy hatalmas projektre, akkor felteszem magamnak a kérdést: „JLo vajon mit tenne a helyemben?” És egyből tökre tudom, hogy ő is pont olyan ideges lenne, amilyen én vagyok, de attól még elküldené az ajánlatot, és aztán este csapna egy nagy táncos bulit. Ezért én is így teszek. Éned legjobb verziója megköveteli, hogy kitöltsd a teret. Jennifer Lopez nem azért lett ennyire sikeres táncos, színésznő és énekesnő, mert összehúzta magát, és hagyta, hogy a félelem kitöltse az életét. Fontos, hogy olyanok vegyenek körül, akiket csodálsz, mert ők az eszedbe idézik, hogy ami a legjobb benned, az valójában a nap mint nap meghozott bátor döntéseid sora.

Melletted talán Michelle Obama, Jeanne d’Arc vagy épp Ruth Bader Ginsburg áll. Azt veszel be a saját Igazgatótanácsodba, akit csak akarsz, senkinek semmi köze hozzá. Olyanokat keress, akiktől elfogadnál tanácsot, akiknek hagynád, hogy vezessenek. Kinyomtathatod a képüket, csinálhatsz belőlük fotókollázst a mobilodra, lehetnek ők a háttérfotó a kijelződön, monitorodon, és beszélgethetsz róluk a barátaiddal, emlékeztethetitek egymást az Igazgatótanácsaitok véleményére, ha épp valami bátortalanságon kapjátok egymást, magatokat.

2. Töltsd ki a teret az érzelmeiddel

A nőknek a történelem során régóta mondogatják, hogy az érzelmeik miatt hisztérikusak, és képtelenek visszafogni magukat. Természetesen vannak olyan helyzetek, amikor az érzelmeink eluralkodnak rajtunk, de nem erről van itt szó. A nőket megbélyegzik azzal az általánosítással, hogy képtelenek az olyan nagy érzelmeiket kordában tartani, mint a harag vagy az ingerültség.

Az érzelmi intelligencia nagyon fontos. Segít az érzelmeinket a hasznunkra fordítani, elgondolkodni rajtuk, felismerni és irányítani őket, az empátia és a jó kommunikációs készség révén egészséges kapcsolatok létrehozását segíti. Nem azt mondom, hogy ereszd szabadon az érzelmeidet, hagyd, hogy irányítsák a gondolataidat és a tetteidet, a viselkedésedet és a mondandódat. Ha így tennél, nem lennének barátaid, egy munkahelyeden sem melegedhetnél meg hosszasan.

Azt azonban gondold végig, milyen gyakran fogod vissza az érzelmeidet. Hányszor nyomod el őket, nehogy másokat kellemetlen helyzetbe hozz, és nehogy ezzel a saját dolgodat nehezítsd később a kapcsolataidban, az önkifejezésben. Az a társadalom, amelyik a tüsszentéshez hasonlóan ártalmatlan és természetes funkciók visszatartását követeli meg, elhiteti a tagjaival, hogy a nagy érzelmek, mint a harag vagy az indulatok károsak, miközben pedig nagyon is megvan a létjogosultságuk. Hiszen természetesek. Már az antropológusok is megmondták, hogy az érzelmek a túlélésben vannak a segítségünkre, az evolúció alakította ki őket, szorosan összekapcsolódnak az öntudattal, a tudatossággal és a mások iránt érzett empátiával.