Jaroslav Hašek

A távcsőaffér

Útirajzok a Monarchia tájairól

Fordította
Száz Pál

Ez a könyv a Cseh Köztársaság Kulturális Minisztériumának támogatásával jelent meg.

Hungarian translation © Száz Pál, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 317 5
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Brunner Ákos
Szerkesztette: Laik Eszter
Borítóterv: Stark Attila
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Elöljáróban
Néhány szó a turizmusról

Aki manapság Linzen, Leobenen, vagy Sankt Moritzon át utazik Stájerországba, vagy Bécsen át Semmeringbe, vagy lefelé Innsbruck irányába, mindenhol különös szerzetekkel találkozik rövidnadrágban, sapkával a fejükön, s hosszú pálcával a kezükben. A szegecses bakancs már csak kiteljesíti e furcsa szerzetek báját, akik között női lényeket is látni, amint fontoskodó arckifejezéssel néznek ki a vonatból, s akik rövid szoknyát viselnek tömött vádlijuk felett. Hátukon azt a hírneves hátizsákot hordják, amely manapság a prágai üzletek kirakatából riogatja szürkészöld színével és sárga szíjaival az embert.

Könnyen megtalálhatjuk a fent említett szerzeteket minden vasútállomás éttermében, az alpesi városkák főterein, a templomok kriptáiban, láthatjuk, amint tekintetükkel a vidéket falják, azt, amelyen éppen keresztülviszi őket a vonat, vagy ahogy magyar szalámit karikáznak elszántan, bámulva azokat az útitársaikat a vonatban, akik nem viselnek rövidnadrágot, szegecses bakancsot vagy vitorlavászonból készült ruhát, és nincs a kezükben magas, bambusz sétapálca. Leginkább a németek és az angolok tűnnek ki közülük. A németek a gorombaságukkal, az angolok pedig a kinyújtott lábukkal, amelyet vonatokszerte tesznek közszemlére az alpesi országokban. A higgadtságukról közismert angolok csak csöndesen pöfékelnek, a németek viszont lármáznak:

Am Mantua zum Tode
der tapfre Hofer ging,¹

jódlizzák, miközben a lehető legkülönfélébb német tájszólásokat hallhatjuk: bécsiekét, észak-csehországi németekét, s hallunk szászokat, bajorokat, berlinieket, Észak-Németország síkságairól érkezetteket is. Mindannyian egyszerre beszélnek, a legnagyobb ricsajt azonban a berliniek csapják.

Szinte megrészegednek a hegyek látványától, amelyeket Poroszországban hiányolnak. Vasárnap délutánonként a Treptower parkban lebzselő berliniek a kiszáradt, homokos talaj után szó szerint őrjöngenek a lelkesedéstől, amikor a domboldalakra vagy sziklákra tekintenek, vagy amikor lenéznek a völgyekbe, ahol a zöld mezőn a szimentáliszarvasmarha-csordák mellett a pásztorok heverésznek, akik néha csak úgy a szemközti hegyoldal felé belekurjantják a levegőbe: „Holdria, Holdria, hó!”

Erre aztán a berlini is szívesen jódlizna egyet, és eszébe jut, hogy hiányoznak az életéből ezek az ökrök, e nagy, testes állatok, amelyek állandóan a stájerek, a tiroliak meg a salzburgiak szeme előtt vonulnak, e jámbor és vallásos emberek előtt, akik azt képzelik, hogy a csehek a legnagyobb zsiványok a világon.

A sok, krákogó német tájszólásnak e hangzavarában, amely a kavicsokon átkelő kocsik zajára emlékeztet, ott ül valahol a sarokban a cseh turista.

Rajta is rövidnadrág van, meg vitorlavászon kabát, szegecses bakancsot hord, a hátán hátizsák, de amivel mindig és mindenhol kitűnik, az a nagy szerénysége. A stájer Sankt Moritzban² hallottam egyszer egy pilseni törvényszéki orvosszakértőt, aki nyakát szegni indult a dolomitokhoz, amint azt mondja a német útitársainak: „Ich bin ein Russe, meine Herrn!”³ Igazán bátor emberről van szó, aki később tényleg valahol a dolomitok között lelte a halálát, mikor az igazságügyi tanácsos számára igyekezett havasi gyopárt szakítani egy szakadék fölött.

A kahlbrücki temetőben nyugszik ezernyolcszáz méter magasan. Ez pedig igazán irigylésre méltó.

Persze nem minden hegyi túra végződik ilyen tragikusan.

A statisztikák szerint az Alpokban bekövetkezett szerencsétlenségeket illetően tíz, életét vesztett turistára átlagosan hét angol, két német, valamint egy más nemzetiségű jut. Az angolok mindenhol kitűnnek. Indiában tigrisekkel zabáltatják fel magukat, az Alpokban szakadékokba potyognak, ahhoz hasonló higgadtsággal, ahogy a lábukat nyújtogatják a vonatban az utasokon keresztül. De ez nem ungentlementic ám, mert tányéron vágni fel a húst, és összekeverni a krumplival, meg késsel-villával enni, no, az az ungentlementic. Ungentlementic továbbá úgy zuhanni le a szikláról, hogy ha odalent szétlapul az ember, akkor ezt a közönségnek háttal fordulva teszi.

Ahogy mondom, ezek a szerencsétlen esetek nem képezik a turisztika célját, s ha valaki elég óvatos, itt a lenti alpesi falvakban legfeljebb gyomorrontást kaphat, ha túl sok mustot iszik.

A döntő többséget azonban az óvatos emberek teszik ki.

Egy ilyen ember még Prágában is képes turistafelszerelésben, kezében hosszú bottal járni, s az ismerősöktől való búcsúzás után mindig azt a benyomást kelti, hogy a bátor szavak után bizonyára valami szörnyűség történik majd vele a hegyek között.

Míg végül valóban hírét veszik a barátai, hogy az Alpokban valami szerencsétlenség érte őt. A legközelebbi alpesi városkában bezabált, két liter mustot ivott, majd a behavazott csúcsok alatt a turisztika legszörnyűbb tragédiája következett be.

De mi van akkor, ha az ember fél liter borral többet iszik meg valamelyik vasútállomáson, majd felül egy vonatra, amely visszaviszi őt oda, ahonnan elindult? Így töltötte el Válek barátom az egész négyhetes szabadságát a Linz–Leoben, illetve Leoben–Linz-útvonalon.

Ezzel szemben viszont rengeteg merész embert láthatunk, akik mihelyt észrevesznek egy hegyet, máris meg kell mászniuk. Egyikük a másikhoz kötve, így másszák a hegyeket, szirteket kalauz felügyelete alatt, hol beleizzadva, hol megpihenve, és miután felérnek a csúcsra, lám, mászhatnak is lefelé. Mi mást tehetnének? Legfeljebb csak a kendőjüket lengethetik odafenn ordítozva. Miután pedig leereszkednek a hegyről, üdvözlőlapot küldenek az otthoniaknak, hogy nagy nehezen megmászták ezt és ezt a hegyet, majd lemásztak róla. Igaz ugyan, tevékenységükkel nem ártanak senkinek.

Sankt Moritzban találkoztam egy kövér úrral. Azt mondta, hogy pszichiáter, és lelki betegségnek tartja a hegymászást.

– Én szintén szívesen utazom, de nem másznék sosem a magasba. Leülök szépen a hegy alatt, és azt mondom magamban: Amikor valaki megmássza a hegyet, odafent azt kiáltja, hogy milyen szép minden idelenn. És hát engedelmével, ugyan miért kéne emiatt ezer métert mászni a sziklákon keresztül? Azért, mert itt olyan szép minden, kezem-lábam kell hogy összetörjem?

Hát nincs igaza, kérem, ennek az embernek?

1910⁴

Csavargás
a szlovák vidékeken

A hangyatojások

A pesti „uraságok” Szulyóban Mramuchék házában szálltak meg. Az öreg Mramuchnál pedig ekkor köszöntöttek be a bús napok.

– Az uraság kölykei – panaszkodott a szomszédoknak – már teljesen kikészítenek, nem érem meg talán még a telet sem, meg fogok halni. Azok a kölykök még az istállóba is bemásznak, semmit sem hagynak békén. Az én zapekacskámat⁵ is tönkretették, igaz, a tekintetes úrtól szép pipát kaptam, de mi haszna, a zapekacska az mégiscsak zapekacska. Nem is érteni őket. Magyarul hadoválnak, olyan az, mint amikor a kutyák csaholnak a távolban.

E szavak után az öreg Mramuch még jó darabig köpködött maga köré, majd levette a kucsmáját, beletúrt hosszú, ősz hajába, megfordult, dohogott egy sort, majd a kocsmába indult, hogy megigyon mérgében egy pohárkával.

– Vágná le az úristen a fülét ezeknek a kölyköknek! – ordította, majd néhány pohár pálinkát döntött magába.

– Ugyan, ugyan, hiszen az uraság jól fizet, akkor meg ne szentségeljen itt – csitította Mramuchot a bíró. – Nézze csak meg azokat a rajnai aranyakat, amiket kapni fog. Azért csak megéri mérgelődni.

– Igaz, az uraságék rendesek, na de a kölykeik… A tekintetes úr jó ember, tegnap azt mondja nekem, hogy ebédeljek velük vasárnap, hogy úgymond, lássak úri ebédet is. A tekintetes asszony maga fog főzni. Lám, az ilyen uraság megbecsüli az embert, de isten bocsássa meg, ha most azok a kölykök a kezeim közé kerülnének! Gyakran megkísért annak a gondolata, isten bocsássa meg, hogy ha valaki jól elagyabugyálná ezeket a kölyköket, akkor egész idő alatt, míg nálam vannak az urak, csak az ágyat nyomnák… – magyarázott dühösen Mramuch. – Az embernek nincs már ideje hangyatojásokat gyűjteni sem, és eladni Peredmérben. A kölykök mindenhol a nyomomban vannak, s ez felelősség.

– No hiszen a nótárius úr, amikor tegnap Peredmérben voltam, panaszolta, hogy kimerülőben van a hangyatojáskészlete, pedig ahogy mondja, megint rigót fogott – magyarázta a bíró –, hát vinni kell neki újabb adagot.

– Gyűjtök majd reggel, elmegyek jó korán, amikor még alszanak a kölykök, enélkül nem menne. Holnap vasárnap, a tekintetes úr hívott ebédre, legalább majd jól fogok emészteni – mondta Marmuch, majd az üveg szlivovica fenekére nézett. Mielőtt otthon a szénán elaludt volna, előre örült, hogy holnapután a jegyző úr fizet majd a hangyatojásokért…

Megvirradt. Az öreg Mramuch óvatosan, csöndesen lemászott a heverőről, vette a hátikosarat, a fejszét, a vászonzsákocskát, a lapátot, és a sziklák között elindult az erdőbe.

A nap megvilágította a szulyói sziklák éles csúcsait, az erdőből pára szállt fel. Gyönyörű reggel volt.

– Milyen szép – suttogta Mramuch –, s milyen csönd van mindenhol, nincsenek itt a kölykök, isteni szépség, tiszta levegő, ma esni sem fog. A jegyzőnek többet kell fizetnie a hangyatojásokért, mint korábban. Az embernek növekszenek a kiadásai. A kocsmába kell mennie, innia kell egy kicsit, ott pedig elkölt egy csomó pénzt, nos hát, ebben is csak azok a kölykök a bűnösök. Ki más? A dühre iszom, csak a dühre, s csak miattuk. Úgy, úgy, begyűjtöm a tojásokat, s holnapután drága pénzért eladom. Csak ezek a kölykök!

Míg morfondírozott, az erdő szélére ért.

– Itt hangyaboly volt, valaki szétdúlta – suttogta, látva a fekete hangyákat hemzsegni a szétszórt tűlevelek között.

– Bizonyára a kölykök. El kéne verni őket! – kiáltott maga elé. Ment tovább. A következő helyen ugyanezzel szembesült. – Isten bocsásson meg, valamit még elkövetek a kölykök ellen!

Hosszas keresés után végre sikerült egy nagy és sértetlen hangyabolyt találnia. A hátikosarát a földre állította, s a lapáttal kezdte bele hányni a hangyabolyt. Amikor megtöltötte a hátikosarát, felkapart egy kis földet, azzal takarta be a felszínét, hogy a hangyák ne jöhessenek ki, s óvatosan a lenti út felé vette az irányt.

A pataknál vágott néhány fűzfagallyat.

Az úton hosszú sávba rendezve óvatosan szétterítette a hangyabolyt, amelyet fűzfaágakkal rakott körbe, majd a patak menti fűben ülve figyelte, ahogy a nagy hangyák tömegei sietve hordják ki a kis fehér tojásokat a fűzfaágak levelei közé.

– Jó kövér hangyaboly – suttogta a tojások tömkelegét nézve, amelyek kisvártatva mind a levelek közé kerültek. – Ez legalább huszonöt garas. Az három deci szlivovica. Így kell az embernek iparkodnia? S mégis miért? Azok miatt a kölykök miatt. Meg a velük való állandó csatározás miatt.

A nap már magasabban állt az égen. A köd eloszlott, s a fehér, gyönyörű szulyói sziklák élesen meredeztek, a szirtek különféle alakzatokat vettek fel a sziklafalak között.

Tíz óra körül járt az idő, mire Mramuch hazaérkezett. A begyűjtött tojásokat a kamrába tette, majd igyekezett elhajtani a kaszálóról a tekintetes uraság elszabadult fiacskáit, ahol éppen a fiatal oltványokat rongálták kegyetlenül. De hasztalan volt. A fiúk kisvártatva visszatértek, hogy vandál tevékenységüket folytassák.

– Hogy a ménkű vágna beléjük – gondolta az öreg –, ebédre vagyok hivatalos, nem fogok most mérgelődni. Elmegyek a templomba, de megállok még egy pohár szlivovicára.

Így is történt.

Délben a kissé erőre kapott Mramuch elindult az ebédre, amelyet maga a tekintetes asszony főzött.

A szobába lépve tisztelettudóan köszönt, és a küszöbre akart telepedni.

– Üljön csak ide – kínálta az úr. – Hiszen magunk között vagyunk.

Mramuch odaült. Bizonytalanul tekingélt, mintha nem akarná elhinni, hogy ő, az egyszerű szulyói paraszt, most az urakkal fog ebédelni. Ó, ha láthatná a megboldogult felesége!

– Tudja, előbb levest eszünk, s lesz benne valami, amit még soha életében nem evett – mondta az asszony az öregnek.

– Ugyan mi lehet az, amit még nem ettem soha életemben – gondolkodott Mramuch –, biztos valami finomság.

– Tekintetes asszony, kérem tisztelettel, hogy nevezik ezt? – kérdezte remegő hangon.

– Ez a szágó, pálmából készítik – felelte az asszony.

– Nos, szágó, szágó, hát mit ki nem találnak – suttogta Mramuch. – Szágó, milyen furcsa név. No hát mi mindenféle étket készítenek széles e világon!

A cselédlány behozta a levest.

– A szágóleves egészséges és finom. Nincs ugyan a szágónak különösebb íze, de mi szeretjük – folytatta az asszony, miközben szedett belőle a csodálkozó Mramuchnak, akinek ráncos, öreg keze idegesen remegett.

Az öreg ránézett a levesre. Úszkált benne valami, nem lehetett jól látni, de fogta a kanalat, s csak úgy ette.

– Milyen csodás – gondolta nagy étvággyal falva a mindeddig ismeretlen levest.

– Most különösen finomra sikerült – jegyezte meg az asszony. – Furcsa fajta, mintha nagyobbak lennének… – jegyezte meg az úr, miközben újabb porciót szedett.

– És valami állatkák vannak benne – mondta tisztelettudóan Mramuch –, mintha hangy… – az öreg hirtelen a fejéhez kapott, a széket feldöntve felugrott, és kirohant az ajtón.

– Te jó ég, megbolondult – mondta az asszony szörnyülködve, amikor magához tért az ijedségből.

Ekkor az öreg Mramuch jelent meg az ajtóban, kezében a vászonzsákocskájával.

– Ez nem szágó – mondta szomorúan –, ezek hangyatojások, kérem alássan, tekintetes uram, ezelőtt tele volt, a fele pedig a levesbe került, oda a huszonöt krajcárom.

Attól kezdve a tekintetes asszony mindig lámpással ment a kamrába szágóért.

Másnap Peredmérben, amikor eladta a jegyzőnek a maradék hangyatojást, azt mondta az öreg Mramuch:

– Már hogyne ízlene a rigóknak, ha a tekintetes uraknak annyira ízlett. Szágónak vélték…

1903

Bárány zsincsicában

Király-hegyi emlék

Öten voltunk. A vezetőnk R., a görögkatolikus pap Garamfőről, született orosz, igen beszédes ember. A szlovák hős – Jánosík, a legendás betyár – székhelyére tett kirándulásunkra a halálom napjáig emlékezni fogok…

A Király-hegy még reggeli ködbe burkolózott, és a rengeteg erdőségekből a fehér pára apró felhőkként tekergett, amely a távolból sűrű, fehér báránycsordának látszott.

Utunk kezdete igazán örömteli volt. Olyan szekéren utaztunk ugyanis, amilyet Garamfőn szerezni tudtunk, vagyis amely hétköznap szabad volt a kis faluban. A szekér néhány kijáró deszkája állandóan a magasba dobált minket, úgyhogy egy óra kocsizás után a plébános úr azt javasolta, hogy a poggyászunkat kössük a szekérhez – utolsó szavait húsz centi magasban ejtette ki, ahogy azt útitársunk, Żioński, a lembergi földmérő kiszámította. Említettem, hogy a kezdet örömteli volt, mégpedig azért, mert abbamaradt a fogfájásom, amely egész éjjel kínzott. Az efféle szekéren valóban élvezet az utazás; ha valakinek tyúkszeme van, bizonyos, hogy elhal végül.

Az utat pedig egyenesen mintha a szekerünk számára teremtették volna. Hol hatalmas kőbálványok, hol mocsárszél vagy láp, hol pedig sziklák váltakoztak gyakorta a kidőlt fák törzseivel, amelyeket állítólag – így mondta Grabuška paraszt, a kocsisunk – majd a tavaszi árvizek úgyis lesodornak a völgybe.

A vidék gyönyörű volt. A távolban a Gyömbér csúcsa és alatta a magashegyi övezet lassan emelkedett ki a ködből, mögöttünk a lenti viskók világos nádtetői sárgállottak, és Garamfő romantikus völgye lángolt a hajnalpírban. Kelt a nap, s a Garam, amely itt kis patak csupán, ezüst csíkként futott nyugatnak a zöld réteken át. Néhol, ahol a völgyet a napfény elől vonuló ködfátyol befedte, eltünedezett.

A vízpára lassan szertefoszlott. Előbb csak a völgyben, majd a körülöttünk levő erdőkből is elvonult, végül előtünedeztek a hegyi rétek, a szemközti csúcsok sziklái, s kisvártatva megjelent a fenséges Király-hegy is törpefenyőerdeivel, magashegyi növényzetével, és gömbölyded, kopasz csúcsával, amely a távolból egy gomba szép kalapjához hasonlított.

– Ott élt Jánosík, a jó hegyi legény⁶ – mondta Grabuška, a kocsisunk, s elénk mutatott ostorával. – Horoggal átszúrva lógatták fel – tette hozzá rövid hallgatás után. – Csakis igazat mondott, de azt mindenkinek a szemébe. Bizony, a népért verekedett – folytatta fájdalmasan, s egy korty szilvapálinkát ivott. – Messze vagyunk még, ej, bizony isten, még legalább két óra, és aztán egy óra alatt sem érek vissza. Ezek a hegyi legények eleget loholtak, mégis átértek – tette hozzá gondterhelten. – De manapság nem látni már betyárokat. Voltak valaha régen itt is, ott is, sőt, Garamfőről is volt néhány – s a jó Grabuška közben elpirult. Attól a perctől kezdtem gyanítani, hogy ifjúkorában ő is betyárkodott itt-ott.

– Előbb felmegyünk a hegyhátra, majd leereszkedünk kissé keletnek a juhásztanyához – mondta a plébános. – A múlt héten nálam járt a bacsa,⁷ és mondtam neki, hogy meglátogatjuk, meg hogy főzzön a tiszteletünkre bárányt zsincsicában.⁸ Ezt az ételt mintha csak utazóknak teremtették volna. Az ember egyszerre űzi el vele éhségét és szomjúságát. Egyébként remélem, ízleni fog. A bacsa azt mondta, kitesz magáért. A tanyán szokatlan tisztaság van, ez pedig a tanár urunk érdeme. Ő ugyanis végigjárta a hegyi tanyákat, mindenfélét elmagyarázott, így mostanra az egykor arrafelé uralkodó költői koszba némi kultúra is behatolt. Magam is szoktam gondoskodni az itteni népről. Húsz éve, amikor ide kerültem, az itteni nép még elég elhanyagolt volt, verekedős, meg ilyesmik. Most már minden a legnagyobb rendben van.

Még egyszer feldobódott a társaság a magasba, majd megálltak az apró lovak. A csúcs alatt voltunk. Grabuška előrement a tanyára, mi leszálltunk, valójában dühösen törtünk utat a sötétzöld törpefenyők ágai között. Minél magasabbra hágtunk, annál szebb volt az erdőkkel borított táj látképe. Alattunk hallgatásba merült a sötét és komor rengeteg. A sztracenai völgy a szikláival a távolban olyannak tűnt, mint valami sötét folyosó, amelynek lebontották a mennyezetét.

Kétórai hegymászás és az újabb és újabb látképek megcsodálása után felértünk a Király-hegy csúcsára. Előttünk pedig kiemelkedtek a havas Tátra szétmarcangolt, festői csúcsai az alacsonyabb hegyek fölött. Tiszta, fényes volt az ég, pompás, tiszta a levegő, és az a mélységes csönd…

Leereszkedtünk a juhásztanyához. Gyorsan odaértünk, mert szerencsénkre gyakran találtunk sima szárú, aszott fűre, és jól lebucskáztunk. Ilyen remek, csúszós füvet még sosem láttam. Csak az orromat nyúztam le kissé.

Dicsőség! Végre a juhásztanyán vagyunk. Szép és tiszta tanya, réveteg, ősz hajú a bacsa, itt van még két ruganyos juhász széles övvel, és két rossz kutya, valóságos farkasok. Szét akarták tépni a társaságunkat, egyikünk-másikunk öltözékének egyes darabjait sikerült is nekik. A jó bacsa mosolyogva suttogta, lám, mily hamar összebarátkoztak velünk. Mindenféléről beszélgettünk, míg csak meg nem főtt a bárány a zsincsicában.

Nagyon csodálkoztam az ízén. A legjobban elkészített őzgida húsa sem lehetett olyan ízletes, mint a szlovák juhásztanyák e specialitása.

A plébános úr egyszer csak félrevonta a bacsát, és kérdezett tőle valamit. Nem tudom, miről lehetett szó, csak annyit vettem észre, hogy amikor visszatért, nagyon sápadt volt az atya.

– Túl gyorsan sötétedik – mondta –, útközben ér minket az este.

Döntöttünk. Grabuška békésen aludt a szekéren. Eltartott egy darabig, mire felébresztettük. Elindultunk.

A plébános úr egyre sápadtabb és sápadtabb lett, s ez felkeltette a figyelmünket. – Engedelmével kérem, csak nem beteg az úr? – kérdeztem tőle.

A plébános úr felsóhajtott, még jobban elsápadt, majd remegő hangon így suttogott:

– Uraim, a bárány a zsincsicában, amelyet elénk tettek, az volt, amelyik elhullott nálam a múlt héten. Uraim, ez szörnyű, de igaz. Azt ettük meg. Az az ember kiásta a szerencsétlent. Ugyan két bárányt főztek meg, azt a kiásottat maguknak, a frissen leöltet pedig számunkra, de valahogy összecserélték…!

A rengeteg, amelyen keresztülvágtunk, itt áll már évszázadok óta, de sosem látott még öt ilyen sápadt emberből álló társaságot, mint a miénk volt…

A bárány a zsincsicában, amely ízletesebb volt, akár az őzgida, az egyetlen bánatos emlékem Jánosík betyár székhelyéről.

Ó, te pátriárkaarcú, szerencsétlen ősz bacsa!

1902

Csernova

Néhány hete az emberek Közép-Európában igencsak unatkoztak. Semmi izgalmas nem volt a láthatáron. Míg aztán egy napon Európa felháborodott. Az unatkozó Európának a közepén egy bizonyos ország csendőrsége agyonlőtt néhány tucatot ennek az országnak a lakosaiból.⁹ Azok, akiket agyonlőttek, más nyelven beszéltek, mint a csendőrök, akik agyonlőtték őket. És még egy okkal több. Az agyonlőttek nem szerették volna, hogy az új templomukat felszenteljék. No, nem mintha nem hittek volna az Úristenben. Ellenkezőleg, hiszen templomot építettek – csak hát magyar papok jöttek felszentelni azt. Katolikus nemzeti mozgalom és lövések a bajonettekből. Csernova!

– Szegény szlovákok! – mondták felénk a kávéházakban és a vendéglőkben.

– Szegény drótosok! – A közönség szimpátiával tekintett a kis kóborokra, akiknek hazájában ott a Tátra alatt a többszörös gyilkosság történt.

Szegény nemzet! Igaz, korábban nem sokat törődtünk e nemzettel, itt-ott a vendéglőkben felhangzott a szlovák nóta, a maszkabálokon a viseleteikbe öltöztünk, a táncaikat jártuk, füttyentettünk, mint a legények a falvaikban a „cigányzenéhez”. A hölgyek szintén szlovák hímzésekre vágytak. Az iskolában a szlovákokat a csehekhez számították. Hiszen úgy jó, ha egyszeriben megnövekszik a nemzet hárommillióval. Aztán még egy kis szépirodalom, történetek Szlovákiából, valamiféle útirajzok, amelyből világossá válik, milyen szép is ez a vidék, és ezzel nagyjából a végére is érnénk a Szlovákia és a szlovákok iránti régi érdeklődésünknek. No és persze itt van még a liptói túró, a brindza, vagyis a juhtúró, és a füstölt ostyepka sajt. Egy darab Szlovákia az ínyencboltokban. És persze Lehár A drótostót című operettje.¹⁰ Az újságíró-kongresszusokon felbukkanó szlovák költő, a ruszofil Hurban Vajanský.¹¹ Ennyi volt az egész Szlovákia, amelyet mi ismertünk.

Aztán egy ifjú cseh irodalmár a Tátra alatt medvecsapdába esett.

– Ilyen ez a szilaj vidék – mondták az olvasók –, ez a vadregényes Szlovákia!

Mindezen megnyilvánulások mellett is gyakran megesett, hogy a Csehszlovák Szövetségnek, amelynek célja a Prágában tanuló szlovákok támogatása volt, nyomorúságos körülmények között kellett tengődnie. De nem is törődtünk vele, közben pedig azt hajtogattuk:

– A szlovákoknak intelligencia kell.

A szlovák intelligencia pedig e morális támogatás mellett kis híján éhen halt.

Aztán jött egy norvég költő, és nyílt levélben állt ki a szlovákok mellett a kunok és a hunok ivadékaival szemben.¹²

Csehországban általános a vigalom. A tekintetek örömtől ragyognak. „Ez aztán megmutatta a magyaroknak! Norvég költő! Gondolja meg, egészen Norvégiából!”

És éppen ebben az „egészen”-ben mutatkozik meg a hozzánk oly közel állók iránti rokonszenv tragédiája. Björnson cikke megérte azt a telegramot, amelyben a diákság kifejezte rokonszenvét testvéreink norvég szószólója iránt.

Hála a telegramnak, a szlovákok legalább újra elhihették, hogy a cseheket őszintén foglalkoztatja ügyük.

A szlovákok ugyanis a sok csalódás után már nem hittek a testvéri szeretetben.

Az egyik képviselőnk ráadásul Pestre járt elnyomóik konferenciáira, s ez mégiscsak furcsa megnyilvánulása a testvéri szeretetnek.

S végül olyan messzire jutottunk, hogy az újságokat olvasva azon csodálkozhattunk, hogy a magyarok már milyen régen nem csuktak le egyetlen szlovák hazafit sem.

S végül jött Csernova! A két évre elítélt Andrej Hlinka¹³ előadókörutat szervezett nálunk. Szülőfalujában többszörös gyilkosság történt. Örökké a szlovákok szenvedéséről beszélt. Többségünk számára mindez ismeretlen dolog volt. Kifogtuk a lovakat a kocsi elől, és megindultan, nótaszóval és a szlovákokat éltetve vittük őt a szállására.

S mit nem művelt Csernova! Úgy tűnik, nem vagyunk már a galamblelkű nemzet, amelyet csak a kiontott vér tud megmozgatni. Most ránk is spriccelt. S nők is áldozatul estek.

✦ ✦ ✦

A szlovák asszony! A szegény nemzet történetének egy darabkája. Addig a gyilkosságig nem sokat tudtunk a szlovák asszonyról. Azok, akik Szlovákiából visszatértek, arról beszéltek, milyen szépek a szlovák nők. Rokonszenvünk szépségük tudomásulvételével végződött.

És persze még a hímzések. Ha valaki azzal a hírrel jött, milyen nyomorultan tengődik a szlovák asszony, csak legyintettünk. Morális nyomor! Ki mert volna a szlovák nőkről írni! Keserű fejezetek lettek volna azok. Bezzeg most. Nők is meghaltak Csernován!

A szlovák asszony. De hogyan is élt?

Jártam egyszer Árva megyében,¹⁴ és magam is láttam a szlovák nő típusát. Keze dolgos, tekintete reménytelenségről árulkodik. A hegyi mezőkön nehéz a munka. Télen itt a zsidó hiteléből élsz, amelyet tavasszal dolgozol le nála. Neki szántasz, s csak miután lejár a munkaidő, szántod fel a saját földecskédet. Az eke után lépdelt az az asszony, meggörbülve, szomorúan. S a barázdában bánatos dalt énekelt. Mit adott neki az élet? Sanyarúságot és bánatot. Az ember nincs otthon. Elment dolgozni a világba. Majd ha visszajön, kifizeti a zsidót, és elmegy megint. Aztán egyszer nem jön vissza. Aztán már csak a pohár pálinka marad. Az ember szívesen iszik, hogy felejtsen, s jól teszi, ha előbb imádkozik, s csak aztán iszik. A zsidót nem átkozza, megbocsát neki. Máshogy nem megy. Tízéves gyereke van. Iskolába jár, és tud magyarul. Már el tudja énekelni, hogy „Isten, áldd meg a magyart”. Rendes legény lesz, és jó magyar. S ha magyar, hát úr. Elmegy az Alföldre, és az anyját sem ismeri többé. Isten bocsássa meg neki. Jobb lesz neki így. És tovább lépeget a meggörbült asszony az eke után, és töpreng, mereng, míg könny gyűlik szemébe. Ez a szlovák asszony könnye. Kétségbeesés és reménytelenség van benne.

S ekkor új dal hangzott fel. Lányok közeledtek az uradalmi földek felől. A megyei ispán birtokain dolgoztak. Napi tizenöt krajcárért és némi pálinkáért. A sáfár meglopja őket, s a pálinkához vizet kever. Egyikük egy dalt költött a tolvaj sáfárról. Vidám dalt. Holnap lemegy a városba a magyarok közé szolgálni. Egy bűbájos úr verbuválta, aki cselédeket keres, kereszteket osztogat, imakönyvet, rózsafüzért. Olvasni nem tud, így a rózsafüzért tette zálogba. Holnap elhagyja a hegyeket, és lehet, hogy vissza sem tér többé.

– Csak szégyenbe maradva vissza ne gyere – mondják az öregek –, tudod, hogy járt Žofka, elvitték valahová a szégyen helyére. No, isten veled! – s a nagyapa keresztet rajzol a homlokára. Menni kell pénzt keresni, na és hogy a lányát elengedje szolgálni, az úr öt aranyat adott neki. Kis vagyon ez Árvában.

A kerítők bejárják Árvát, Trencsént, Túrócot, Szepességet, Hontot és Gömört,¹⁵ lányokat verbuválnak, s jól megy az üzlet. És amikor a lányok visszatérnek, magukkal hozzák a betegséget.

A betegségek statisztikája keserű olvasmány. És a magyar kormány hallgat. Szlovákokról van szó. Miközben minden erejükkel próbálják megakadályozni, hogy a magyar lányok külföldre menjenek, másrészről teljes közönyösséggel támogatják a kerítőket.

Blaho doktor egyszer felhívta erre a figyelmet az országgyűlésben. A válasz egyszerű volt. A jog sehol Európában nem gondoskodik olyan jól a nőkről, mint Magyarországon.

– Európában sehol sincs olyan szabadsága a nemzetiségeknek, mint Magyarországon – mondta a magyar országgyűlésnek az igazságügyi miniszter a csernovai események után.

E huszáros nemzet csendőrei Csernován szlovák asszonyokba lőttek, Európa közepén, a huszadik században.

1908

Hogyan lett Jura Ogárko magyarrá

Szeretnék tán tudni a nagyméltóságú urak, hogyan lettem magyarrá? Eredetileg Jura Ogárko volt a nevem, a Korpona melletti Zsibritóból származom, onnét, ahonnét a Szinya csúcsa¹⁶ látszik, az ördög hegye, meg az Öt anya tava, amelybe réges-régen az anyák a lányaikat fojtották, hogy a kunok agyon ne kínozhassák őket. Zsibritóból látszott a füst Selmec felett, ahol aranyat bányásznak, és ahonnét a patak ered lefelé Almás irányába, amelyben aranyat mostunk. A régi seprűket merítettük vízbe, hogy felfogják a szemcséket.

Akkoriban nem tudtam magyarul, nagyméltóságú uraim. Akkoriban afféle taknyos voltam, és csak szlovákul értettem. Megboldogult apám, az egész faluval együtt, szintén nem tudott máshogy, csak szlovákul. Selmectől Zsibritón át Korponáig, és Korponától Almásig, s Almástól vissza Selmecig széltében-hosszában csak szlovákok éltek. Ahhoz, hogy megmagyarázzam maguknak, miként lettem magyarrá, előbb szegény papunk történetét kell elmesélnem. Vagy harmincöt éves voltam, amikor egyszer télen a farkasok széttépték a papunkat. Hogy megmagyarázzam, miként történhetett, el kell mondanom, hogy a falunk, Zsibritó a rengeteg mélyén található, és télvíz idején a farkasok a faluig merészkednek. Így aztán a papunkért is eljöttek egy napon, amikor a szűzi természetbe indult imádkozni. A szegény papból csak a bocskora maradt. Alapos munka volt az a bocskor, manapság már nem készítenek ilyet.

Amikor a környéken elterjedt a hír, hogy a papunkat felfalták a farkasok, az egyik vizsgálóbizottság a másikat követve kezdett hozzánk járni. Jöttek az urak Selmecről, az urak Korponáról, csupa magyarok, tört szlováksággal azt mondták, hogy tót kutyák vagyunk, s hogy farkasvermeket kellett volna ásnunk, ki kellett volna irtanunk a farkasokat, és mindent meg kellett volna hogy tegyünk a papunk megmentése érdekében. Ekkor már a község polgármestere voltam, és kértem a tekintetes urak bocsánatát. De azok csak a magukét hajtogatták, hogy nyomorult kutya vagyok. „Kutya, kutya”,¹⁷ mondogatták a selmeci magyar urak éppúgy, mint a korponaiak. Nem csináltam én semmit azoknak az uraknak, csirkehússal vendégeltem meg őket, és amikor legkisebb fiamat, Ondruškát elküldtem borért Korponára – mintegy háromórányira van tőlünk, oda-vissza hat –, én elvesztettem a fiamat, mivel akkortól egészen mostanáig sem tért vissza. Minden bizonnyal őt is felfalták a farkasok. De ha visszatért volna is a borral, egyébként sem tudtam volna felszolgálni a tekintetes uraknak, mert közben elmentek, s még a szánból is az öklüket rázták, és azt kiabálták: „Kutya, kutya, legnagyobb kutya!” De hogy az események további menete világos legyen, el kell mondanom, hogy volt egy leányom is, Marja. Nagyon szép volt, s mindig tiszta öltözetben járt, még mendemondák is jártak emiatt. Legszívesebben állandóan csak öltözködött volna, ha meg nem tiltottam volna neki. Szegény Marja! Amikor megérkezett a vizsgálóbizottság, hogy jól összeszidjon azért, mert a farkasok felfalták a plébánosunkat, ott volt a tekintetes urak között a királyi jegyző is Selmecről, aki egyszer csak visszajött, mikor már a többiek elmentek, és így szólt: „Ostoba kutya vagy, isten bizony, ostoba kutya. Nagyon kemény büntetést fogsz kapni. Becsuknak, mint a fekete disznót, te kutyalelkű, megtekernek, akár a kígyót! De előbb magammal viszem Marját, érted pedig elküldöm a csendőröket.”

És így, tisztelt uraim, magával vitte Marját, ráparancsolt, hogy másszon fel a szánra, nekem pedig, míg el nem tűntek, így kiáltozott: „Te kutya, te legnagyobb kutya!” Eltelt már egy hónap is akkortól fogva, miközben én, hogy úgy mondjam, uraim, jókat zabáltam, hadd legyen miből fogynom az áristomban, ha értem jönnek és becsuknak a csendőrök. De a csendőrök csak nem jöttek, s nem jött Marja sem, s ez egy kissé furcsa volt. Egy nap aztán elindultam Selmecre, s érdeklődtem Marja felől, mi lehet vele. Hogy feltalálta magát, ha már a királyi jegyző karmai közé került, azt jól tudtam. S azt is meg akartam érdeklődni, hogy nem tenném-e jól, ha inkább én csukatnám le saját magamat, ahelyett, hogy a csendőrökre várok. A tekintetes királyi jegyző úr nem volt otthon, és a saját lányom, Marja nyitott ajtót. Szép, városi ruha volt rajta, és húsz aranyat adott. Jó kislány volt. Amikor megkérdeztem, mégis mivel kereste meg, szegény Marja azt mondta, hogy a tekintetes királyi jegyző úr nőtlen, s hogy addig sírt-rítt, amíg a tekintetes úr fülbevalót nem vett neki. Holnap meg majd egy kis időre a tekintetes főispán úrhoz megy, az meg majd gyöngysort vesz neki. Ahogy így beszélgettünk, éppen akkor érkezett haza a tekintetes királyi jegyző úr, és lehajított a lépcsőn. Én hülye barom, minek mentem oda. De volt húsz aranyam, így hát a kocsmába mentem. Hogy a továbbit magyarázzam, tisztelt uraim, szívesen iszom borovicskát. A háromszor égetett borovicska pedig Selmecen a Nagy Sámuelnél a legjobb. Így aztán megittam ott egy litert, mivel nagyon szomorú voltam, s egyfolytában az járt a fejemben, hogy megsértettem a tekintetes urat, a királyi jegyzőt.

Ah, kedves uraim, hiszik-e, hogy amikor még egy fél litert megittam abból a háromszor égetett borovicskából, sírva fakadtam? Odajött Nagy Sámuel és megkérdezte:

– Mit bőgsz, vén hülye?

Így hát elbeszéltem neki esztelenségem okát. Hogy hogyan mentem a tekintetes királyi jegyző úrhoz, hogy egyáltalán nem kellett volna odamennem, és én, vén marha, azt sem tudom, mi az illem. És elmeséltem, hogyan is volt a farkasokkal és a plébánosunkkal, legkisebb fiammal, Ondruškával, aki nem tért haza a borral, és Marja lányommal. És hogy igazán nem tudom, nem kellene-e lecsukatnom magam, ha már ilyen fafejű vagyok. Nagy Sámuel úr azt mondta, hogy az urakat meg nem békíthetem, csak úgy, hogyha magyarrá leszek, különben mindezért a komáromi erődben fogok kikötni.

Hívatták is az őrt, az pedig a városi hivatalba vezetett, ahol jól összeszidtak, és követelték, hogy fizessek egy aranyat. Majd odalent tömlöcbe zártak ebédidőre, s délután újra felvezettek. Egy iratot adtak arany okmánybélyeggel arról, hogy mától magyar vagyok, és a nevem többé nem Jura Ogárko, de Aladár Béla. Így lettem magyarrá az Úristen és az emberek tekintete előtt. És az alatt a tizenöt év alatt, mióta magyar vagyok, egyfolytában a Miatyánkot tanulom – magyarul.

1910

Utószó

Jaroslav Hašek
egy életen át ihlető csavargásai

Jelen kötet Jaroslav Hašek magyar fordításban most először olvasható elbeszéléseit gyűjti össze, és az író életművének kevésbé közismert részéből igyekszik ízelítőt nyújtani.

Igaz ugyan, hogy Hašeknek a jelen novellákban megmutatkozó oldala sem teljesen ismeretlen a magyar olvasó előtt, mint ahogy az a tény sem, hogy az ifjú író formálódásában, mondhatni életművészetében kulcsszereppel bírtak a huszadik század első öt évében tett kóborlásai, csavargásai, utazásai. 1900-ban és 1901-ben, az első utazásait követően kezdi rendszeresen lapokban közölni írásait a frissen érettségizett kereskedelmi akadémista, aki nem sokkal később bankhivatalnoki állását is azért hagyja ott, mert a szlovák vidék szépségére vágyik, ahol az elmúlt néhány évben járt. A szóban forgó esetre Ladislav Hájek, Hašek barátja így emlékezett vissza:

„Gyönyörű, kora tavaszi este volt. Fénylett a hold. Hašek megemlítette, hogy milyen szép ilyenkor tavasszal Szlovákia. Az Óváros térre értünk. […] A Týňská utcán azonban Jardo hirtelen megállt, felnézett az égre, elmerengett a holdon, és azt mondta: »Tudod, én nem megyek ma hozzád, nem akarom a Szent Pétert bámulni, amint felemelt ujjal figyelmeztet. Haza szintén nem megyek. Ma felvettem a túlóradíjat, van pénzem az útra, szóval Szlovákiába indulok még ma este! Nem megyek vissza a bankba! Ott minden csak elszomorít, na és Szlovákiában most tavasszal, a legelőkön minden gyönyörű lesz, sütni fog a nap, szép lesz, oda megyek!«”

Később, az 1905-ös évet követően, amikor a legkülönfélébb lapokat szerkeszti az életmód- és női magazinoktól az Állatok Világáig – amelyekben rutinosan közli humoreszkjeit, karcolatait és elbeszéléseit –, amikor művészbarátaival viccpártot alapít a kabaréban, s újdonsült felesége, Jarmila bánatára egyre halmozza a görbe éjszakákat, már nem nagyon mozdul ki Csehországból, illetve Prágából. Egészen 1915-ös berukkolásáig persze, amikor a nagy háború mindent meghatározó, nehéz kalandja és a Švejkig vezető út kezdetét veszi. Viszont ezen évek során is merít az egykori ifjúság, a század első öt évének csámborgásai élményéből helyszínt, alakokat, történetet, couleur localt, szatirikus sztereotípiákat. Bátran állíthatjuk tehát, hogy a kóborévek alatt bőséges, egész életre kitartó írói anyagot halmozott fel.

I. Az ifjú író kóborlásai

A kutatás sajnos nem tud világos választ adni arra, merre is vezettek Hašek útjai. A megbízható tényanyag túl kevés. Az 1900-as és 1901-es, majd részben az 1903-as év nyarán a Felvidékre, azaz a mai Szlovákiába kirándult. Az első két vándorlás útvonalai még viszonylag könnyen rekonstruálhatók, hála Mařenkának, Hašek képeslapgyűjtő unokahúgának, akinek több helyszínről adott fel lapot. De tekintsük át az utazásokat időrendben!

1900

Az első, Csehországon túlra vezető útra Hašek öccsével, Bohuslavval és szlovák barátjával, Ján Čulennel indul, aki a testvéreket szülőfalujában, Gázlósban (Brodské) várja be, az osztrák–magyar, ma cseh–szlovák határon. Čulen apja erdész volt, korábban jegyző, akit hivatalából szlovák hazafisága okán sakkozott ki a magyar rendszer. A testvérek a kéthetes utazásra Prágából vonattal jöttek idáig, innét pedig gyalogosan folytatták útjukat a Kis-Kárpátokon át, végig a Vág völgyén egészen Zsolnáig (Žilina), majd onnét Túrócszentmártonig (Martin) a Živena szlovák nőegylet által szervezett ünnepségre. A magyarosítás eredményeképpen, több szlovák intézmény betiltása után a Živenának fontos szerep jutott. Az ünnepség során a prágai diákok a szlovák kultúra fontos alakjaival ismerkedhettek meg. Nevüket a túrócszentmártoni kaszinó emlékkönyvébe is bejegyezték. Ifjú írónk a helyszínről szintén lapot ad fel unokahúgának, Mařenkának. Hollétükről tájékoztatva a következőt teszi hozzá: „Minden gyönyörű. Tegnap a Vág völgyében jártunk. A hegyek magasabbak, mint a Sněžka.¹” Hazafelé a Nyitra-vidéken, majd Nagyszombaton (Trnava) át vezetett az útjuk, innét pedig a Kis-Kárpátokon át Gázlós irányába.

Jaroslav Hašek 1921 ben

1901

Jaroslav Hašek az év folyamán publikálni kezd, az előző évi utazás által inspirált néhány karcolata és elbeszélése megjelenik a Národní Listy hasábjain. Közben betölti a tizennyolcadik életévét. A nyári szünidőben újra a szlovák vidék felé veszi az irányt. Oda azonban a lengyel vidékről érkeznek… … …

Száz Pál

Az írásokban előforduló, magyarul vagy korabeli formájukban használt, illetve fiktív földrajzi nevek

Almás Jabloňovce (Szlovákia)

Báz kitalált név

Beresán kitalált név

Blot nem beazonosítható

Bójic nem beazonosítható

Bolovora Gora kitalált név (nem azonos a horvátországi Belovár-Bilogorával)

Borág (patak) kitalált név

Borosháza kitalált név

Bosnyákbród Bród (Horvátország)

Bosutów Bosutów (Lengyelország)

Crna Bara kitalált név (szó szerint: Fekete Láp)

Csernova Černová (Szlovákia)

Csernovic Csernyivci (Ukrajna)

Csorba-tó Štrbské pleso (Szlovákia)

Csuca nem beazonosítható

Dabacs kitalált név

Drauburg kitalált név

Dünsing kitalált név

Ebanovec nem beazonosítható

Eberdorf kitalált név

Életmódfalva kitalált név (eredeti szövegben: Életmód)

Fülöp Révfülöp (Magyarország)

Gallensheim kitalált név

Garamfő Telgárt (Szlovákia)

Gyömbér (hegy) Ďumbier (Szlovákia)

Gyurgyevó Giurgiu (Románia)

Hontkirályfalva Kráľovce-Krnišov, korábban Kráľovce (Szlovákia)

Kahlbrück kitalált név

Kápolnafalva kitalált név

Karadzsinac
(Felső- és Alsó-) kitalált név

Kemenesszarva kitalált név (eredeti szövegben: Kemes-szarva)

Király-hegy Kráľova hoľa (Szlovákia)

Kisróga kitalált név

Koprila kitalált név (nem azonos a macedóniai Koprilával, amely egészen máshol található)

Lado Nazza kitalált név

Levitz kitalált név

Lóczek kitalált név

Lomnici-csúcs Lomnický štít (Szlovákia)

Magarád kitalált név

Magasál kitalált név

Megadište-hegy nem beazonosítható

Moasernspitze kitalált név

Munkásszabár kitalált név

Mürkal kitalált név

Nikápoly Nikopol (Bulgária)

Ormosd Ormož (Szlovénia)

Őrfalu kitalált név (eredetiben: Őrfalva. Nem azonos a szlovéniai Dankovcival, amely egészen máshol található.)

Öt anya tava nem beazonosítható

Padarád kitalált név

Pąntka nem beazonosítható

Peredmér Predmier (Szlovákia)

Pölz nem beazonosítható

Pusztarigvány kitalált helynév

Ruszcsuk Rusze (Bulgária)

Sambor Samborsko (Lengyelország)

Selmec
(Selmecbánya) Banská Štiavnica (Szlovákia)

Sipka-hágó
(Sipka-szoros) Sipcsenszki prohod (Bulgária)

Stanisławów Ivano-Frankivszk (Ukrajna)

Szadár kitalált helynév

Szentpál nem beazonosítható (nem azonos a romániai Sânpaullal)

Szenttornya kitalált helynév

Sztracena Stratená (Szlovákia)

Szulyó Súľov (Szlovákia)

Táres kitalált név

Tátracsorba Tatranská Štrba (Szlovákia)

Tillingen kitalált név

Trojan Troyan (Bulgária)

Varasd Varaždin (Szlovénia)

Veremfalva kitalált név (eredeti szövegben: Verem)

Verespatak Roşia Montana (Románia)

Verrő kitalált név

Wallerspitz kitalált név

Zaboljan nem beazonosítható

Zukvarice kitalált név

Zsibritó Žibritov (Szlovákia)

Jegyzetek

1
Mantuába a halálba / a bátor Hofer ment (német). Az 1831-ben keletkezett vers az 1809-es tiroli népfelkelésben részt vevő és ezért kivégzett Andreas Hofer alakjának állít emléket. A szöveget Hašek pontatlanul közli, helyesen: „Zu Mantua in Banden / Der treue Hofer war”.

2
Sankt Moritz Svájcban van, nem Stájerországban, ami Ausztria egyik tartománya.

3
Én orosz vagyok, uraim! (német)

4
Az évszámok az elbeszélések első megjelenésének dátumát jelölik.

5
Zapekacska: pléhpipa, amely a hegyekben különösen elterjedt a szlovákok körében. (Hašek jegyzete.)

6
Grabuškát Hašek közép-szlovákiai tájszólásban beszélteti.

7
Bacsa (bača): a számadó juhász megnevezése. (A fordítás a nyelvi-kulturális jellegzetességeket hangsúlyozva megtartja a szlovák szavakat.)

8
Zsincsica (žinčica) vagy zsendice: a sajtkészítéskor keletkező felforralt savó.

9
A csernovai tragédia, amely során a magyar államhatalom szolgálatában álló csendőrök tüntető szlovákokat lőttek halálra, 1907. október 27-én történt. Részletesebben lásd az Utószó. Jaroslav Hašek egy életen át ihlető csavargásai című fejezetben.

10 Lehár Ferenc A drótostót című operettjét 1902. december 20-án mutatták be Bécsben (Der Rastelbinder). A zenés mű a legközkeletűbb szlovák/tót sztereotípiára épül.

11 Svetozár Hurban-Vajanský (1847–1916) szlovák költő és újságíró. Ténykedése a szlovák nemzeti kultúra szempontjából számottevő volt, publicisztikája miatt a Monarchiában többször bebörtönözték.

12 Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910) Nobel-díjas író gyakran emelte fel szavát az elnyomott kis nemzetek védelmében, így a szlovákok helyzetével kapcsolatban is. Az Apponyi-féle nemzetiségi politikát ostorozó cikke a csernovai tragédiáról nagy vihart kavart.

13 Andrej Hlinka (1864–1938) Csernova szülötte, római katolikus pap, a szlovák nemzeti mozgalom politikusa. A szlovák nemzet alapvető jogaiért tartott beszédeit a szlovákok magyarok elleni uszításának minősítették a Monarchiában. Végül két év börtönre és pénzbírságra ítélték.

14 Árva vármegye (szlovákul: Orava) közigazgatási egység az egykori Magyar Királyság felvidéki részében.

15 Történelmi vármegyék a Magyar Királyság területén.

16 Az eredetiben „Sično” szerepel, minden bizonnyal a Zsibritótól nyugatra, Selmecbányától délre található 1009 méter magas Sitno csúcsról van szó. A Harmadik Katonai Felmérés térképén a csúcs neve Sinya.

17 A dőlttel szedett szövegrészeket Hašek az eredetiben is magyarul használja.

Utószó

1 Csehország legmagasabb csúcsa az Óriás-hegységben (Krkonoše).

Tartalom

Elöljáróban – Néhány szó a turizmusról

Csavargás a szlovák vidékeken

A hangyatojások

Bárány zsincsicában

Csernova

Hogyan lett Jura Ogárko magyarrá

Szerencsétlenség a Tátrában

Időben érkezett

Galíciai garázdálkodás

Lassú utazás

Csavargók között

Emlék a mocsarakból

Galíciai táj farkasokkal

Harminc év múltával

Séta a határon át

Wódka lasów, wódka jagodowa

Balkáni kóborlás

A felderítőút

Bogumirov, a szerb pópa és Iszrim mufti kecskéje

Boszniai szamárhistória

Nikápolyból Ruszcsukba

Az erdélyi rengetegben és a Tisza vidékén

A Hegyalja lejtőin

A hegyeken túl, a román oldalon

A nemes Csendes

Hó úr, avagy a székely idill

Mezei munkák

Utazás Bécsen át végig Nyugat- Magyarországon

A magyar tenger

A szenttornyai községi írnok

Hogyan védte Hans Hutter és Franz Stockmaynegg Bécs német jellegét

Leszka cigány, Szokás úr és Távol bíró esete

Nagykanizsa és Körmend

Versenyfutás

Bóklászás a Dráva és a Mura partján

Danas jesmo, sutra nismo

Muraközi szerelem

Privatno lovište

A régi út

Barangolás Bajorországban felfelé a Duna mentén, s tovább az Alpok csúcsaira

A komlófésülésnél

A távcsőaffér

Az igazságszolgáltatás Bajorországban

Expedíció a Moasernspitzére

Guat, a szamárka

Látogatás Neuburg városában

Velencei turisták

A velencei kínzókamrákban

Arató úr, a turista

Vittore, a szerencsétlen gondolás

Utószó

Jegyzetek

Az írásokban előforduló, magyarul vagy korabeli formájukban használt, illetve fiktív földrajzi nevek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 317 5

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Sans & Serif – SIL OFL