A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kurt Vonnegut, Jr.: Slapstick

Delacorte Press, New York, 1976

Fordította Borbás Mária

A versbetéteket fordította Orbán Ottó

Az utószót írta Szántó György Tibor

Illusztráció Réber László

Copyright © 1976 Kurt Vonnegut, Jr.

Copyright renewed © 2004, Kurt Vonnegut, Jr.

Hungarian translation © 1981 Borbás Mária, Orbán Ottó

Hungarian translation © 2022 Borbás Mária jogutódjai, Orbán Ottó jogutódja

Utószó © Szántó György Tibor

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Illusztráció © Réber László jogutódja

Borítóterv © Hübner Teodóra

Borítóillusztráció © Réber László jogutódja

Ötödik kiadás

ISBN 978-963-479-727-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Darida Benedek és Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet

Arthur Stanley Jefferson

és Norvell Hardy

– korom két angyala –

emlékének ajánlom.

„Mondj szeretődnek, és újra megkeresztelsz…”{1}

Rómeó

Előbeszéd

Akármit írok még életemben, önéletrajzhoz ez hasonlít a leginkább. Azért adtam neki a Börleszk címet, mert groteszk helyzetpoétikum – akárcsak a filmbörleszkek, kiváltképp Stan és Pan filmjei, valamikor réges-régen.

Arról szól, hogy mire emlékeztet engem az élet.

Életem korlátozott mozgásomnak és értelmemnek megannyi próbája. Szüntelenül.

Stanban és Panban véleményem szerint az volt a legviccesebb, hogy esőben-hóban állták a sarat.

Utolsó leheletükig hajlandók voltak tisztességes alkut kötni a sorsukkal, és ezért voltak oly észbontóan imádnivalók és mulatságosak.

• •

Szerelem nemigen akadt a filmjeikben. A helyzetpoétikumot gyakran szolgáltatta házasság – na de az egészen más. Az is csak próba – némi komikumlehetőséggel, feltéve, ha mindenki jóhiszeműen adja be a derekát.

Szerelemről szó se volt. És mert gyerekkoromban, a Nagy Gazdasági Válság idején, szüntelenül Stan és Pan szállt a fejembe és beszélt a lelkemre, vélhetőleg azért tartom természetesnek, hogy még csak szóba sem hozom a szerelmet, ha az életről értekezem.

Mivelhogy nem tartom fontosnak.

Hogy mit tartok fontosnak? Azt, hogy az ember tisztességes alkut kössön a sorssal.

• •

Van énnekem némi tapasztalatom a szerelemmel, vagy legalábbis azt hiszem, habár a szívemnek legkedvesebb tapasztalatok inkább az „elemi tisztesség” kategóriába sorolhatók. Valakivel rendesen bántam egy darabig, vagy éppenséggel iszonyatosan sokáig, és viszonzásul az illető is rendesen bánt velem. Szeretetnek, szerelemnek vajmi kevés köze volt ehhez.

Meg aztán magam sem tudom, hogyan szeretem az embereket, hogyan a kutyákat.

Gyerekkoromban, amikor épp nem néztem filmvígjátékot vagy nem hallgattam rádiókomédiát, kritikátlanul szeretetteljes kutyáinkkal sokat hemperegtem a szőnyegen.

Ma is gyakran megteszem. Én még javában bírom, amikor a kutyák már rég elunták, belezavarodtak, elröstellték. Én akár örökké is bírnám.

Hejhó.

Történt egyszer, a huszonegyedik születésnapján, hogy három fogadott fiam egyike, aki épp indulóban volt az Amazonas őserdejébe, a Békehadtesthez, azt mondta nekem:

– Tudod-e, hogy sose öleltél meg?

Hát megöleltem. Összeölelkeztünk. Igen kellemes volt. Tisztára mintha a szőnyegen hemperegnék a hajdani dán dogunkkal.

• •

A szeretetet nem keresi az ember, hanem találja. Véleményem szerint ostobaság kutatni utána, meg aztán igen gyakran ártalmas is.

Szívből kívánom, bárcsak mindazok, akik a közhit szerint szeretni tartoznak egymást, így szólnának egymáshoz két pofon között:

– Egy kicsit kevesebb szeretetet, ha lehetséges, és egy kicsit több elemi tisztességet.

• •

Az elemi tisztesség terén legkiadósabb tapasztalatomat persze Bernard bátyámmal szereztem, egyetlen fivéremmel, aki Albanyben, New York állam egyetemén légkörtudományi kutató.

Özvegyember; maga neveli két kisfiát. Méghozzá jól. Van három felnőtt fia is.

Más-más aggyal születtünk. Bernardból sose lett volna író. Belőlem sose lett volna tudós. Mivel pedig mind a ketten az agyunkból élünk, nagyjából úgy tekintjük, mint holmi szerkentyűt, ami független a tudatunktól, legbensőbb magunktól.

Talán három-négyszer ha megöleltük egymást – születésnapokon, alighanem, és esetlenül. A fájdalom perceiben sose ölelkeztünk.

• •

Egy biztos: különféle agyunk azonosfajta viccekre reagál – a Mark Twain-félékre, a Stan és Pan-félékre.

Azonkívül egyformán rendezetlen.

Közlök a bátyámról egy anekdotát, amelyet apróbb módosításokkal ugyanúgy rólam is el lehetne mondani:

Bernard egy darabig a New York állambeli Schenectadyben dolgozott, a General Electric kutatólaboratóriumában, ahol is felfedezte, hogy az ezüstjodid bizonyos felhőkből havat vagy esőt csap ki. Laboratóriumában mindamellett irdatlan nagy zűrzavar volt, holmi óvatlan idegen ezerféle halált halhatott volna, aszerint, mibe botlik.

A cég biztonsági előadója majd’ elájult, amikor megpillantotta a halálos csapdák, tőrök, kelepcék eme dzsungelét. Jól lekapta a tíz körméről a bátyámat.

Amire a bátyám így válaszolt, miközben megkocogtatta a tulajdon homlokát:

– Ha maga szerint a laboratóriumom rendetlen, azt látná, mi van idebent.

És így tovább.

Egyszer elmondtam a bátyámnak, hogy ahányszor megreparálok valamit a ház körül, mire a végére járnék a munkának, elhányom valamennyi szerszámot.

– Szerencsés vagy – mondta ő. – Én azt hányom el, amin dolgozom.

Nevettünk.

• •

Csakhogy: éppen azért, mert ilyen aggyal születtünk, és annak ellenére, hogy ily rendezetlennel, Bernard meg én mesterséges nagycsaládokhoz tartozunk, és ily módon világszerte rokonokat mondhatunk a magunkénak.

Ő testvére valamennyi tudósnak. Én testvére vagyok valamennyi írónak.

Ez mulatságos, jóleső érzés neki is, nekem is. Kellemes gondolat.

És szerencse is, mivel minden emberi lénynek minél több rokonra van szüksége – hogy adjon is és kapjon is, nem feltétlenül szeretetet, de elemi tisztességet.

• •

Indiana állam Indianapolis városában töltött gyermekkorunkban úgy tetszett, mindig lesz ott valóságos rokonokból álló nagycsaládunk. Végtére szüleink is, nagyszüleink is ott nőttek fel, seregnyi testvér meg unokatestvér, nagynéni meg nagybácsi közepette. Igen, és a rokonaik valamennyien művelt és jól nevelt és jómódú népek voltak, és elegáns németséggel és angolsággal beszéltek.

• •

Vallási tekintetben mellesleg hitetlenek voltak.

• •

Ifjabb éveikben bejárhatták bár a nagyvilágot, és volt részük számos szép kalandban, előbb-utóbb azonban a tudtukra adták, hogy ideje hazatérniök Indianapolisba, és megkezdeni a tisztes polgáréletet. Engedtek is a szónak valamennyien – mivelhogy annyi sok rokonuk élt ott.

Jó csomó kellemetes örökölnivaló is akadt természetesen – jól menő üzlet, kényelmes otthon és hűséges személyzet, egyre szaporodó porcelán és kristály és ezüstnemű, becsületes üzleti hírnév, villa a Maxinkuckee-tó mellett, amelynek keleti partján családom hajdan egy nyaralótelepülés birtokosa volt.

• •

Hanem aztán, öt esztendővel a születésem előtt, családom önbecsülését alighanem örökre elnyomorította a minden német dolgok iránt fellobbanó amerikai gyűlölet, amikor az ország belépett az első világháborúba.

Családunk gyermekeit már nem oktatták a német nyelvre. Nem buzdították a német zene vagy irodalom vagy művészet vagy tudomány tiszteletére. Bátyám, nővérem meg én úgy nevelkedtünk, mintha Németország szakasztott annyira idegen volna, mint Paraguay.

Megfosztottak bennünket Európától, annak kivételével, amit esetleg az iskolában tanultunk róla.

Rövidke idő alatt sok ezer évet veszítettünk el – utána pedig tíz- meg tízezer amerikai dollárt, és a nyaralókat, és így tovább.

És a családunk már sokkal kevésbé volt érdekes, kiváltképp a tulajdon szemében.

Így tehát – mire véget ért a Nagy Gazdasági Válság meg a második világháború, a bátyám meg a nővérem meg én könnyű szívvel vándoroltunk el Indianapolisból.

És akárhány rokonunk maradt ott, egyetlenegy se talált elfogadható okot, miért kellene hazatérnünk.

Nem tartoztunk már se ide, se oda. Cserélhető alkatrészei lettünk az amerikai gépezetnek.

• •

Igen, és Indianapolis, aminek valamikor saját külön angol nyelve volt, meg viccei meg mondái meg költői meg gonosztevői meg hősei, meg a saját külön művészeinek saját külön képtárai, szintén cserélhető része lett az amerikai gépezetnek.

Ez is csak olyan akárhol lett, ahol autók laknak, meg szimfonikus zenekar, meg minden. Meg lóversenypálya.

Hejhó.

• •

Persze a bátyám meg én ma is hazajárunk a temetésekre. Júliusban is hazamentünk Alex Vonnegut bácsikánk temetésére. Boldogult apánk öccse volt – kis híján utolsó régi vágású rokonunk, amerikai születésű hazafi, aki nem féli Istent, és európai lélek szorult belé.

Nyolcvanhét esztendős volt. Gyermektelen. A Harvard egyetemen szerzett diplomát. Nyugalmazott biztosítási ügynök volt. Az Anonim Alkoholisták indianapolisi alapszervezetének alapító tagja.

• •

Az Indianapolis Csillagában megjelent nekrológja értelmében ő maga nem volt alkoholista.

Ez a tagadás, legalábbis részben, a múlt megszépítése. Bácsikám ugyanis ivott valaha, jóllehet az alkohol sosem éreztette káros hatását a munkájában, sosem vette el az eszét. Aztán egyszer csak abbahagyta. És az A. A. gyűlésein nyilván ő is úgy mutatkozott be, ahogy valamennyi tagnak kötelező; előbb a név, utána a bátor vallomás:

– Alkoholista vagyok.

Igen, és a lap azon ómódi indítékkal tagadta oly diszkréten, miszerint bácsikámnak valaha is meggyűlt volna a baja az alkohollal, hogy nem akar foltot ejteni rajtunk, akik ugyanazt a nevet viseljük.

Nehezebben sikerült volna jó indianapolisi házasságot kötnünk, jó indianapolisi munkára szert tennünk, ha ország-világ tudja, hogy megtért iszákos akad a rokonságunkban, vagy olyan, mint az anyám, meg a fiam, aki, legalábbis átmenetileg, megbolondult.

Titok volt még az is, hogy atyai nagyanyám rákban halt meg.

Ezt adják össze.

• •

Na mindegy; ha Alex bácsikám, az istentagadó, halála után azon kapta magát, hogy ott áll Szent Péter meg a mennyország kapuja előtt, egész biztosan így mutatkozott be:

– Alex Vonnegut a nevem. Alkoholista vagyok.

Jó neki.

• •

Feltételezem továbbá, hogy nem annyira az alkoholmérgezés félelme, mint a magány terelte az A. A.-ba. Rokonai elhaltak, elvándoroltak, avagy egyszerűen cserélhető részeivé váltak az amerikai gépezetnek, mire ő új testvérek, unokaöcsök és unokahúgok és bácsikák és nénikék és egyebek keresésére indult, és meg is találta őket az A. A.-ban.

• •

Gyerekkoromban ő mondta meg, mit olvassak, és a végére is járt, hogy elolvassam. Elszórakoztatta, ha olyan rokonokhoz hurcolt el látogatóba, akikről addig nem is tudtam.

Egyszer azt mesélte, hogy az első világháborúban amerikai kém volt Baltimore-ban, az ottani amerikai németekkel barátkozott. Megbízatása értelmében ellenséges ügynököket kellett lefülelnie. Nem fülelt le senkit, mivelhogy nem volt senki lefülelnivaló.

Azt is elmesélte, hogy egy darabig panamaügyek vizsgálatával foglalkozott New Yorkban, mielőtt a szülei a tudtára adták volna, hogy ideje hazatérni és megkezdeni a tisztes polgáréletet. Le is leplezett egy botrányos ügyet, amelyben irtózatos pénzek forogtak Grant sírjának ápolására, ami pedig édeskevés ápolásra szorul.

Hejhó.

Manhattan Teknősbéka-öböl néven ismert részén álló házamban, nyomógombos fehér telefonon értesültem a haláláról. Egy filodendron is volt a szobában.

Mai napig sem tudom biztosan, hogy kerültem oda. Teknősbéka nincs ott egy szál se. Öböl még kevésbé.

Az is lehet, hogy én vagyok a teknősbéka. Mindenhol megélek, rövid ideig még a víz alatt is; hátamon a házam.

• •

Hát felhívtam a bátyámat Albanyben. Hatvan felé közeledett. Én ötvenkettő voltam.

Egyikünk se volt már idei csirke.

Hanem azért Bernard csak eljátszotta a bátyó szerepét. Ő vett jegyet mind a kettőnknek a Trans World Légitársaság gépére, ő bérelt kocsit az indianapolisi repülőtéren, ő foglalt kétágyas szobát a Ramada szállóban.

Maga a temetés, akárcsak a szüleinké meg oly sok közeli rokonunké, siváran világias volt; hasonlóképpen a Ramada szállóhoz, nyoma se volt benne Istennek vagy a túlvilági életnek, de még Indianapolisnak sem.

Hát a bátyám meg én beszíjaztuk magunkat a lökhajtásos repülőgépen, úton New Yorkból Indianapolisba. Én a belső ülésen ültem. Bernard az ablak mellé ült, elvégre ő foglalkozik légkörtudománnyal, és a felhők sokkal többet mondanak neki, mint nekem.

Mind a ketten száznyolcvanöt centi körül vagyunk. Mind a kettőnknek megvan még jóformán az egész haja; barna. Egyforma bajszunk van – boldogult apánk bajszának mása.

Ártalmatlannak látszottunk. Két derék, mafla vénember.

Kettőnk között üres volt az ülés – kísértetpoétikum. Az ülés Alice nővérünké lehetett volna, aki korban Bernard és énközöttem foglalt helyet. Alice nem ült azon az ülésen, és nem utazott szeretett Alex bácsikája temetésére, mert Alice idegenek között halt meg New Jersey-ben, rákban – negyvenegy évesen.

– Szappanopera – mondta egyszer Alice a bátyámnak meg nekem, amikor vészesen közeledő haláláról beszélgettünk. Négy kisfiút hagyott anya nélkül.

– Börleszk – tette hozzá.

Hejhó.

Kórházban töltötte élete utolsó napját. Az orvosok meg az ápolónők azt mondták, cigarettázhat, ihat, amennyi belefér, ehet, amit akar.

Bátyám meg én meglátogattuk. Nehezen lélegzett. Valamikor ő is olyan magas volt, mint mi, és ez, nő lévén, nagyon zavarta. Mindig rosszul tartotta magát, mivel zavarban volt. Most olyan volt az alakja, mint egy kérdőjel.

Köhögött. Nevetett. Elmondott egypár viccet, de már egyre sem emlékszem.

Aztán elküldött minket.

– Ne nézzetek vissza – mondta.

Hát nem néztünk.

A napnak nagyjából ugyanabban a szakában halt meg, mint Alex bácsikánk – egy-két órával napszállta után.

Statisztikai szempontból érdektelen lett volna a halála, egyetlen körülmény kivételével. Ez pedig a következő: Alice makkegészséges férje, James Carmalt Adams, az anyagbeszerzők szaklapjának szerkesztője, aki a Wall Streeten, egy kuckóban dobta össze az újságját, két nappal azelőtt halt meg – a Tőzsdések Különvonatán, Amerika vasúttörténetének egyetlen vonatán, amely lezuhant egy nyitott függőhídról.

Ezt adják össze.

• •

Valóban megtörtént.

• •

Bernard meg én nem mondtuk el Alice-nek, mi történt a férjével, aki a gyerekek kizárólagos gyámja lett volna Alice halála után, ő azonban mégis megtudta. Egy bejáró nőbeteg odaadta neki a New York-i Daily Newst. Az első oldal főcíme adta hírül a vonat halálugrását. Bizony, és a lap közölte a halálos áldozatok meg az eltűntek névsorát is.

Mivel Alice nem részesült vallásos nevelésben, és mivel makulátlan volt az élete, szörnyű sorsát mindig úgy tekintette, mint balesetek sorozatát egy felettébb forgalmas útkereszteződésnél.

Jó neki.

• •

Na igen, a vége felé a kimerültség meg a súlyos anyagi aggodalmak hatására azt mondta: nem volt valami nagy tehetsége az élethez.

Bátyám meg én addigra már átvettük Alice háztartását. Amikor meghalt, három legnagyobb, nyolc és tizennégy év közötti fia gyűlést tartott, a felnőttek kirekesztésével. Utána előjöttek, és megkértek, teljesítsük összesen két kívánságukat: hogy együtt maradhassanak, és hogy megtarthassák két kutyájukat. A legkisebb gyerek nem vett részt a gyűlésen; egyévesforma kisbaba volt.

Attól fogva a három idősebbet én meg a feleségem, Jane Cox Vonnegut neveltük, együtt a magunk három gyerekével, Cape Codon. A kisbabát, aki egy darabig nálunk volt, édesapjuk unokatestvére fogadta örökbe, aki jelenleg bíró az alabamai Birminghamben.

Ám legyen.

A három idősebb megtartotta a kutyákat.

• •

Emlékszem, mit kérdezett Alice egyik fia, aki apám és énutánam a Kurt nevet viseli, amikor New Jersey-ből Cape Cod felé autóztunk, hátul a két kutyával. Kurt nyolcéves lehetett.

Délről északnak tartottunk, vagyis az ő szemében „felfele”. Csak ketten voltunk. Bátyjai előrementek.

– Helyesek odafönt a gyerekek? – kérdezte.

– Helyesek – válaszoltam.

Kurt ma egy légitársaság pilótája.

A gyerekkorból már mindannyian kinőttek.

• •

Egyikük kecskét tenyészt egy jamaicai hegytetőn. Megvalósította nővérünk álmát: távol élni a városok őrjöngő zajától, barátságos állatok között. Nincs nála se telefon, se villany.

Ki van szolgáltatva az esőzés kényének-kegyének. Ha nem esik, neki vége.

A két kutya aggkori végelgyengülésben pusztult el. Órákig hemperegtem velük a szőnyegen, míg lógó nyelvvel el nem nyúltak.

• •

Igen, és a nővérünk fiai most már nyíltan beszélnek egy hátborzongató ügyről, ami annak idején ugyancsak zavarta őket: sehol sem találták anyjuk-apjuk nyomát az emlékezetükben – egyáltalán sehol.

A kecsketenyésztő, ifjabb James Carmalt Adams, így beszélt nekem a dologról, miközben homlokát megkocogtatta az ujja hegyével:

– Ez itt nem ám az a múzeum, aminek lennie kéne.

A gyerekek fejében levő múzeum alighanem automatikusan kiürül a parttalan borzalom óráiban – hogy megóvja őket az örök fájdalomtól.

• •

Ami azonban engem illet: végzetes lett volna, ha egy csapásra elfelejtem a nővéremet. Alice-nek ugyan nem mondtam soha, de mindig neki írtam. Ha sikerült holmi művészi egységet elérnem, annak ő a titka. Technikámnak ő a titka. Az a gyanúm, ha bárki művész vagy feltaláló bármiféle műben egységet és összhangot ér el, gondolatban mindig egyszemélyes közönségnek dolgozik.

Igen, és Alice olyan rendes volt, vagy a Természet volt olyan rendes, hogy még évekkel a halála után is érezhettem a jelenlétét – továbbra is neki írhattam. Csakhogy azután lassan eltűnt – talán fontosabb dolga akadt másfelé.

Akárhogyan is: mire Alex bácsikánk meghalt, Alice mint közönségem már végérvényesen eltűnt.

Úgyhogy az ülést a bátyám meg énközöttem a repülőgépen különlegesen üresnek láttam. Amennyire tőlem telt, betöltöttem – a New York Times aznap reggeli számával.

• •

Míg a bátyám meg én arra vártunk, hogy az indianapolisi gép felszálljon, bátyám megajándékozott egy Mark Twain-anekdotával – arról, hogy Twain egyszer Olaszországban operába ment. Twain azt mondta, azóta sem hallott ilyet, „…amióta az árvaház leégett”.

Nevettünk.

• •

Bátyám udvariasan érdeklődött, hogyan haladok a munkámmal. Azt hiszem, tiszteli a munkámat, de egy szót sem ért belőle.

Azt mondtam, torkig vagyok vele, de mindig is torkig voltam vele. Elmondtam neki a Renata Adler írónőnek tulajdonított megjegyzést, aki utál írni: szerinte az író olyan személy, aki utál írni.

Azt is elmondtam, mit írt nekem az ügynököm, Max Wilkinson, miután ismételten arról panaszkodtam, micsoda kellemetlen hivatásom van. Ezt írta: „Kedves Kurt – sose ismertem olyan kovácsot, aki szerelmes lett volna az üllőjébe.”

Megint nevettünk; de azt hiszem, a bátyám nemigen értette, mi ebben a vicc. Az ő élete szakadatlan nászút az üllőjével.

• •

Elmeséltem neki, hogy mostanában operába járok, és hogy a Tosca első felvonásának díszlete szerintem szakasztott olyan, mint az indianapolisi Union pályaudvar belülről. Amíg a színpadon zajlott az opera, meséltem, én arról ábrándoztam, hogy vágányszámozást kellene biggyeszteni a díszlet boltíveibe, a zenekarnak harangokat, sípokat osztogatni, és színpadra vinni egy operát, Indianapolisról, a Vasparipa korában.

– Dédapáink kortársai elegyednének a mieinkkel, fiatalkorunkban – mondtam –, és a közbülső nemzedékek is. Bemondanák az induló és érkező vonatokat. Alex bácsi kémkedni indulna Baltimore-ba. Te megérkeznél a bostoni Műegyetemről mint első évet végzett egyetemista.

– Nyüzsögnének a rokonok – mondtam –, néznék, hogyan jönnek-mennek az utasok – és feketék cipelnék a poggyászt, fényesítenék a cipőket.

• •

– Az operámban – mondtam – minden pillanatban iszapszínűvé válna a színpad a sok egyenruhától. Olyankor háború volna.

– Azután kitisztulna megint.

• •

Mikor a gép felszállt, bátyám megmutatta azt a kis tudományos szerkezetet, amit magával hozott. Fotocella volt, kicsiny magnetofonra kötve. Az elektromos szemet a felhőkre irányította. A nappal vakító világosságában láthatatlan villámlásokat érzékelt.

A magnetofon kattanással jelezte a titkos villámokat. Mi is rögtön meghallottuk a kattanást – picinyke fülhallgatón.

– Ez rázós volt – közölte bátyám. És egy távoli gomolyfelhőre mutatott – olyan volt, mint a coloradói hegyvidék tejszínhabból.

Velem is meghallgattatta a kattanásokat. Két gyors kattanás után csönd következett, aztán három gyors kattanás, utána megint csönd.

– Mennyire van ide az a felhő? – kérdeztem a bátyámat.

– Úgy száz mérföldre, körülbelül – felelte.

Bámulatosnak éreztem, hogy a bátyám ilyen könnyen fejti meg azokat a távoli titkokat.

• •

Rágyújtottam.

Bernard már nem dohányzik, hisz annyira fontos, hogy még sokáig éljen. Még két kisfiút kell felnevelnie.

• •

Igen, és amíg bátyó a felhőkről elmélkedett, az az agy, amelyikkel én születtem, megálmodta ennek a könyvnek a történetét. Elnéptelenedett városokról és szellemi kannibalizmusról szól, és vérfertőzésről és magányról és szeretetlenségről és halálról, és így tovább. Szörnyszülöttnek ábrázolja szépséges nővéremet meg jómagamat, és így tovább.

Ez csak természetes; hisz éppen temetésre utaztam, amikor megálmodtam.

• •

Egy vénséges vén emberről szól ugyanis, Manhattan romjai között, ahol jóformán mindenkit elpusztított a „Zöld Halál”-nak nevezett titokzatos kór.

Ott él az öreg az írástudatlan, angolkóros, terhes kisunokájával, Melodyval. Kicsoda valójában az öreg? Alighanem én magam – amint az öregséggel kísérletezem.

És kicsoda Melody? Egy darabig azt gondoltam, ő maradt meg a nővérem emlékéből. Most már azt hiszem, ő az, aminek én érzem magam, mikor az öregséggel kísérletezem; ennyi maradt optimista képzeletemből, teremtőerőmből.

Hejhó.

• •

Az öreg az önéletrajzát írja. Azokkal a szavakkal kezdi, amelyekkel – mint megboldogult Alex bácsikám mondta valamikor – a hitetleneknek illenék kezdeniök esti imádságukat.

Ezekkel a szavakkal: „Annak, akit illet.”

• •

{1} W. Shakespeare: Rómeó és Júlia, II. felvonás, 2. szín. Mészöly Dezső fordítása.