Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Gert Nygårdshaug

Mengele Zoo

J.W. Cappelens Forlag AS, 1994

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Petrikovics Edit

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítását a NORLA támogatta.

ISBN 978-963-551-105-1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Kristian Novak

© Hungarian translation 2022, Bognár Antal és Virág Bognár Ágota

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1
Fehér, mint a kókuszdió belseje

A falu délkeleti oldalán elterülő Magnólia-domb aranyzölden ragyogott az esti napsütésben, a nyirkos, alig érzékelhető szellő pedig, a canforeira, a kámfor kissé kesernyés illatát sodorta magával. A pompás, zöld trónusnak a közepén magasodó, virágba borult zsakarandafák porcelánkék világítótornyokra hasonlítottak, amelyek a hollókeselyűktől és a kolibriktől kezdve egészen a kíváncsi csőrű tukánokig az összes madarat magukhoz vonzották.

Egy statiraraj kiszabadult a heves délutáni zápor utáni menedékéből, és a citromsárga lepkék a virág- és zöldségpiac intenzív illatától elcsábulva a falu felé tartottak. Az esőerdő szinte gőzölgött a hőségben.

– Kotródj innen, te kis csirkefogó, különben az összes obojo és kajimi szellemet megidézem az erdőből, hogy éjszaka a takaród alá bújva mérget nyilazzanak a testedbe! – Egy sovány, vén kókuszdióárus rongyos kalapjával egy mezítlábas, félmeztelen fiú után legyintett, aki pimasz kacagással elszaladt.

Mino Aquiles Portoguesa hatéves volt, és csaknem az összes tejfogát elvesztette már. A hatalmas platán törzse mögé bújt, de valójában egy cseppet sem félt a kókuszkereskedőtől. Egyik gyerek sem félt az öreg Eusebiótól, bármilyen mogorván hadonászva és kiabálva védte is a javait, amint a fiúk túl közel merészkedtek a kókuszdióval megrakott kézikocsijához. Tudták, hogy Eusebio a lelke mélyén jó ember. Nemegyszer előfordult, hogy egy egész, fel nem hasított kókuszdiót adott a szegény gyerekeknek, ami nem sok árusról volt elmondható a piactéren.

– Minolito! Gyere, nézd meg, mit találtunk! – kiáltotta Lucás, a kisfiú egyik pajtása.

Mino kiugrott a platán mögül, és a piac egyik sarkában felhalmozott, régi zöldségesládákhoz inalt. Lucás, Pèpe és Armando egy doboz rothadt, barna káposztalevéllel teli faládában turkált egy bottal. Mino a ládába kukucskált.

– Sapito – mondta. – Egy kis fehér varangy! A rohadt káposztában próbál elbújni. Hagyd békén, Armando!

Armando, aki tízéves volt, csaknem felnőtt, eldobta a botot. Zsinórt halászott elő a nadrágzsebéből, és ügyes mozdulattal hurokba kötötte a végét.

– Felakasztjuk, és elűzzük a kókuszkereskedőket a kézikocsijuktól. Én mondom nektek, hogy ez bizony mérgező. A nagyapám kis híján belehalt, amikor megérintett egy ilyen varangyot. – Armando óvatosan leengedte a hurkot az állat fejéhez, majd egy hirtelen rándítással szorosra húzta.

Lucás, Pèpe és Mino riadtan hátráltak. A varangy rángatózott zsinóron, hosszú hátsó lábai kapálództak, üveges szeme tompán csillogott. Armando az örömtől remegve, vadul nevetett, miközben a lehető legtávolabb tartotta az állatot a testétől. A varangy azonban egy váratlan lendülettel Armando meztelen combjához csapódott. A fiú felüvöltött, és leejtette a varangyot, mire az a zöldségesládák alá menekült.

Armando combján vörös, izzó folt keletkezett, mintha egy mujarebokor égette volna meg. Lucás, Pèpe és Mino tágra nyílt szemekkel bámulták a foltot, és várták, hogy az bármelyik pillanatban füstölni és gőzölögni kezdjen, azután Armando combjáról az ágyékáig, majd a gyomrán át a mellkasáig terjedjen. Armando hamarosan úgy fog bugyogni és fortyogni, akár egy rózsaszín szopós malac a tűz fölött, végül pedig meghal.

Mindenki tudta, hogy a fehér sapo veszélyes.

A folt azonban egy szemernyit sem nőtt, és Armando sem lett sápadtabb. Az arca hamarosan visszanyerte megszokott színét, a pillantása pedig ugyanolyan dacos lett, mint korábban.

– Marhaság! – morogta, és a ládahalomba rúgott, amely alatt a varangy eltűnt. – Marhaság! Megyek a kúthoz, és lemosom az egészet. Aztán keresek néhány kövér kókuszdióhéjat, és hazaviszem Esmeralda mamának. – Azzal elviharzott a zöldségkereskedők között, és eltűnt a platán mögött. Pèpe utánafutott.

– Biztosan nem éri meg a reggelt – szólalt meg Lucás, és megragadta Mino karját. A két hatéves egymásra nézett, és komoly arccal bólintottak.

* * *

Mino óvatos lépésekkel közeledett az erdő széléhez. Csupasz lába mélyen belesüppedt a vörösesbarna, iszapos talajba, amelybe Macondo atya hasztalan próbált tarót ültetni. A kiszáradt bokrok szomorúan kókadoztak a földnek aligha nevezhető, tápanyagszegény iszap fölött. Az dzsungel körülölelte a falut, és bűzös lápsávot hagyott maga és a megművelhető kis földterület között. Macondo atya azonban nem adta fel, kitartóan ültetett.

Mino megállt, és felkapott egy ágat, amely az egyik hatalmas fáról zuhant le. Y alakú volt, éppen tökéletes. Azután a zsebéből előhúzott egy hosszúkás zacskóvá összevarrt moszkitóhálót. A háló nyitott száját ügyesen az ág két hegyére erősítette, és máris kész volt a tökéletes lepkefogó háló. Itt, az dzsungel szélénél lehetett fogni a legszebb mariposákat, azaz pillangókat.

Az apja azt mondta neki, hogy ma két nagy kék morphóra van szüksége.

Minónak eszébe jutott a varangy, amellyel Armando megégette magát, és hogy a fiút mostanra biztosan magas láz gyötri. Mivel a barna mocsárban több fehér varangy is rejtőzhetett, minden lépésére gondosan ügyelt.

Ebben a pillanatban egy jókora narancssárga argante repült el mellette, és egy elszáradt tarónövényre telepedett. Mino az esőerdőben élő legtöbb pillangó nevét tudta, az apja mindent megtanított neki, ami a nagy lepkekönyvben szerepelt. A növényhez osont, majd hirtelen mozdulattal a lepkére eresztette a hálót. Gyakorlott ujjakkal összecsípte a rovar mellkasát, épp csak annyira, hogy ne törje össze, a pillangó viszont elájuljon. Ezután egy kis fémdobozt halászott elő a zsebéből, amelyben egy éterrel átitatott vattapamacs lapult. A lepke végül a dobozban lelte halálát.

Valahányszor Mino portyára indult a lepkefogó hálóval, igazi vadásznak érezte magát. És valóban az is volt. Ilyenkor a barátai közül senki sem csatlakozhatott hozzá, a zsebében ugyanis halálos fegyver lapult: egy mérgező gázzal teli bádogdoboz. Valahányszor vadászni indult, ő és az apja titkos rituálét tartottak: „Minolito”, mondta az apja, majd egy nehéz szó következett: „Etil-acetát”. Minónak meg kellett ismételnie a szót, majd mindketten bólintottak. Aztán az apja besurrant a mosókonyhába, és elcsent egy apró vattapamacsot Mino édesanyja komódjának legfelső fiókjából. Azután ismét bólintottak egymásnak, Mino pedig követte az apját a fészerbe. A palack, amely a „halálcseppeket” tartalmazta, egy gerenda mögé volt rejtve egészen a tető alatt, olyan magasan, hogy az apjának egy ládára kellett állnia, hogy elérje. A vattapamacsot épp csak megnedvesítették, és azonnal Mino dobozába zárták. Halálos hatása órákon át tartott.

Mino elérte a dzsungel első fáit, és óvatosan körülnézett. Ha morphókat akart találni, be kellett mennie az esőerdőbe, a gyönyörű metálkék pillangók ugyanis jobbára ott éltek. Nehéz volt elkapni őket. Általában magasan repültek, túlságosan magasan ahhoz, hogy Mino elérje őket a hálóval. Ám időnként az erdei tisztások talajára ereszkedtek, ahol óvatosan megközelíthette őket.

Mino tudta, hogy ez a megfelelő idő a morpho-vadászatra. Késő délután volt, egy óra múlva besötétedik, a morphók ilyenkor szoktak ragyogó kék pelyhek módjára leereszkedni a fák koronájáról, hogy a földre telepedjenek. Az apja tízszer annyit kapott egy morphóért, mint egy statiráért vagy egy argantéért.

A dzsungel mozdulatlan és párás volt. A lépései nyomán gőz emelkedett az elfonnyadt levelekből, apró békák és élénkzöld leguánok menekültek riadtan. Mino szerette a dzsungelt. Egy cseppet sem félt, pedig alkonyodott, és volt valami nyomasztó a hatalmas fák alatt. Mindig csak olyan mélyre merészkedett, ahol még hallotta a falu zsivaját.

Aprócska vadász volt, ugyanakkor igazi nagy vadász is. Mint amilyenek az obojo és kajimi indiánok voltak ötven évvel ezelőtt. Nekik mérgezett nyilaik voltak, ahogy Armando mesélte, ő maga pedig mérgező gázt hordott a zsebében. Ha elég nagy lenne a fémdoboz, akár cerrillost és armadillost, azaz pekarimalacot és tatut is foghatott volna. Ők azonban a dzsungel mélyén éltek.

Mino fogott egy morphót, majd egy másikat is. És a sötétség beállta előtt egy harmadikat is. Nagyobbak voltak, mint a keze, összecsukott szárnyakkal is alig fértek be a dobozba. Az apja is nagy vadásznak fogja nevezni.

A fehér varangyokról megfeledkezve szökdécselt keresztül a mocsáron. Végigcikázott señor Gomera paradicsomágyásai között, és átszökkent señora Serrata buja maniókanövényei fölött. Hamarosan elérte a platánfát, ahová azt a köteg kókuszdióhéjat rejtette, amelyet a délután folyamán gyűjtögetett az árusok kocsijai körül. Azután észrevette Esmeralda mamát, aki zokogva, fekete ruhával hadonászva rohant be a főtérre.

Mino azonnal tudta, hogy Armando meghalt.

* * *

Mielőtt Macondo atya felemelte az ásót, hogy egy kevés rozsdabarna földet szórjon Armando koporsójára, így szólt:

– Azok az apró szívek, amelyek hirtelen, idő előtt hagynak fel a dobogással, Isten színe előtt a mennyben tovább vernek. Úgy zubog keresztül rajtuk a vér a boldogságtól, akár a kristálytiszta patak a hegy oldalában. Armando mostantól a mennyország hatalmas csarnokaiban él, ahol nincsenek könnyek, sem nyomorúság. Nincs éhség, amely mohó ocelotként mar a gyermekek gyomrába. Armando onnan fentről mosolyog le ránk, nyomorúságos teremtményekre, akik a meddő talajt műveljük. De a mi időnk is eljön.

Mino az apja kezébe kapaszkodott, és Macondo atya fonnyadt tarónövényeire gondolt. A föld mélyére, ahol most Armando feküdt, biztosan egyetlen hangya vagy bogár sem képes eljutni. Azután eszébe jutott a fehér varangy, és megborzongott.

– Apa – suttogta –, a varangyok mérgezőbbek, mint az etil-acetát?

– Csitt! – Sebastian Portoguesa gyengéden a fia szájára tette a kezét.

A pap a koporsóra szórta a földet, Armando nagymamája pedig, akit mindenki Esmeralda mamának hívott, felzokogott. A faluban senki sem tudta, kik voltak Armando szülei, vagy hogy hol lehetnek.

Nem sokkal a temetés vége előtt Mino egy csapat skarlátvörös íbiszt pillantott meg, amelyek a nagy folyó irányába repültek. Az orvos azt mondta, hogy a varangy mérge nem volt olyan veszélyes, Armando szíve mégis megállt a rettegéstől. Mert Armando a lelke mélyén rettenetesen megrémüt. Annyira, hogy a szíve megszűnt dobogni, és a vér nem áramlott tovább a testében.

– Apa, a pillangóknak miért nincs vérük? És akkor szívük sincs? – Mino még akkor is az apja kezét szorította, amikor a temetőt és a kis fehér, kéttornyú templomot szegélyező, mindig friss illatú fahéjfák árnyékában bandukoltak.

* * *

A ház, amelyben laktak, nem volt túlságosan nagy. A falu szélén állt egy kis patak mellett, ahol a víz szinte mindig mozdulatlan volt, kivéve az esős évszakban, amikor kiáradt, és majdnem elérte a legközelebbi szomszédjuk, señora Serrata házának küszöbét. Az otthonukat még Mino nagyapja építette agyagból, szalmából és fatörzsekből, a teteje pedig rozsdás hullámlemezből készült. Ez volt az egyik legszebb ház a faluban, mert Sebastian Portoguesa évente legalább kétszer meszet és festéket hozott señor Rivera vendájából. Azután Mino édesanyja taraporostokból kisebb-nagyobb ecseteket kötött össze, és az egész család hozzáfogott a ház meszeléséhez és festéséhez, miközben rögtönzött szövegeket énekeltek Bolívar balladáira. Tèofilót, Mino legfiatalabb öccsét, aki túl kicsi volt a festéshez, kikötötték egy ruhaállványhoz, nehogy felborítsa a meszesvödröket, vagy kortyoljon belőlük. Mind az édesanyja, Amanthea, Mino ikertestvére, Ana Maria, és négyéves öccsük, Sefrino buzgón vetette bele magát a munkába. Az édesanya azonban nem énekelt. Amanthea Portoguesa ajkát több mint egy éve egyetlen hang sem hagyta el.

Sebastian Portoguesa pillangók preparálásából és eladásából élt. A tartomány székhelyén, húsz mérfölddel lejjebb a nagy folyónál, volt egy összeköttetése, akinek hetente szállított a helyi busszal. A pillangókat a señor Riverától kapott kis műanyag dobozokban rögzítette, amelyekben korábban édesség volt. Az elképesztő színekben és mintákban pompázó, tökéletes lényeket a dzsungel angyalainak nevezte, és egészen jó pénzt kapott értük. Ezzel, valamint a Mino és Ana-Maria által a piacon gyűjtött héjakból kivájt kókuszdióhússal aztán sikerült távol tartaniuk az éhséget, még úgy is, hogy Amanthea Portoguesa fazekaiban ritkán rotyogott hús vagy hal. Volt azonban egy disznójuk és hét csirkéjük, valamint két háziasított mutumjuk, azaz dzsungelpulykájuk, amelyek maniókahéjon és penészes rizsen híztak napról napra egyre kövérebbre.

Mino képes volt órákon keresztül nézni, ahogy az apja a pillangókat preparálja. Soha nem unta meg finom mozdulatainak tanulmányozását, amelyek úgy nyitották szét teljes pompájukban a pillangókat a feszítődeszkán, hogy az ujjai meg sem érintették a törékeny szárnyakat. Tűt, csipeszt és átlátszó papírt használt, amelyet a pillangó szárnyaira helyezett. Magukat a szárnyakat soha nem szúrta át, de a preparálás megkezdése előtt egy hosszú, vékony tűt döfött át a rovar mellkasán – a thoraxon, ahogy Minónak tanította. Ezután a pillangót a feszítődeszkára rögzítette, a szárnyakat pedig óvatosan a megfelelő pozícióba tolta. A legvégén, amikor a lepke tökéletesen feküdt, az apja takaros, szimmetrikus V alakba helyezte a csápokat, azaz az „antennákat”. Mino tudta, hogy ez a preparálás legkritikusabb pillanata. A csáp egy szempillantás alatt eltört, és akkor az egész pillangó értéktelenné vált. Ilyenkor aztán az apja majd felrobbant dühében, ezért Mino minden alkalommal visszafojtotta a lélegzetét, amikor a csápokra került a sor. Amikor olykor egy-egy rendkívül ritka példány került az apja elé, Mino végig sem merte nézni a folyamatot. Inkább behúzódott a fészer mögé, és megvárta, amíg elül a vihar odabent. De ha hosszúra nyúlt a csend, gyorsan visszament, és boldogan mosolygott az apjára, aki ragyogó arccal a fénybe emelte a feszítődeszkát, hogy mindenki láthassa a csodát: egy Pseudolycaena marsyas! Egy Morpho montezuma! Vagy egy Parides perrhebus! Mino valamennyiük latin nevét ismerte, izgalmas, titokzatos szavak voltak.

Ezután a pillangónak legalább egy hétig száradnia kellett, majd egy parafa aljú műanyag dobozba kerültek. Az apja a parafa fenékre egy fehér papírlapot helyezett, amelyen a példány neve és faja szerepelt Mino édesanyjának gyönyörű kézírásával. Ő írt a legszebben a családban.

Mino és az édesapja egyetértettek abban, hogy soha nem láttak tökéletesebbet egy örök mozdulatlanságba dermedt, kitárt szárnyú pillangónál.

Ana Mariát és Minót is az apjuk tanította meg olvasni. A hatóságok jó ideje ígérgették, hogy hamarosan tanító érkezik a faluba, de eddig semmi sem történt. Mino mostanra hangosan és folyékonyan olvasott a nagy lepkekönyvből. Esténként, mielőtt Mino elaludt, az apja az ágya szélére ült, és történeteket mesélt a lepkék négy életéről, hogy miként lesz a petéből lárva, majd báb, és végül kifejlett pillangó. Általában az utolsó szakasz volt a legrövidebb, ritkán tartott két hónapnál tovább, cserébe egy esőerdei pillangó mindenféle különös dolgot megtapasztalhatott e rövidke idő alatt.

Mino édesanyja ilyenkor az ajtóban állt, és szomorú mosollyal hallgatta a történeteket, ám egyetlen szó sem hagyta el az ajkát.

A faluban senki sem értette, hogyan pattant ki Sebastian Portoguesa fejéből az ötlet, hogy pillangókkal foglalkozzon, vagy honnan tudta, miként kell preparálni őket. Abban azonban mindenki egyetértett, hogy señor Portoguesa bölcs és tiszteletre méltó munkára talált azon a vidéken, ahol a szegénység és a munkanélküliség ragadós gyantaként tapadt a legtöbbjükre – lehetetlen volt megszabadulni tőlük. Minót pedig egyetlen játszópajtása sem csúfolta, amikor a lepkefogó hálóval a kezében napi expedíciójára indult. Magányos, de tiszteletnek örvendő vadász volt.

* * *

– Miért nem vágjuk ki azokat a fákat, amelyek eltakarják a napot? Miért nem öljük meg tűzzel és paraffinnal a döglegyeket? Hát egyikünknek sincs gerince ebben a faluban? Nem érünk többet a ládákban rothadó káposztánál? Nézzétek csak meg señor Ticót, aki éles machetét erősített a mankója végére, és soha nem mulasztja el, hogy annak a disznó Caburának a torkára mutasson vele, amikor az bemerészkedik a térre! A nyomorék señor Tico az egyetlen bátor ember a faluban? Hallottátok, mit mondott Macondo atya: a földtulajdonosok fent, a termékeny szavannán a templomunknál is nagyobb gépeket vásárolnak, amik gyorsabban dolgoznak ezer caboclónál. Elvették a földünket, most pedig a munkánkat is. Mi csak büdös, rothadó káposzták vagyunk, csúszómászók, akik riadtan menekülnek, amikor a farkukra taposnak!

A kókuszdióárus, akinek a bódéja Eusebio kézikocsija mellett volt, két zöldségesládán állva hadonászott. Szóáradata, amelyet közvetlenül azelőtt zúdított a piacra, hogy az árusok a sziesztára készülve pakolni kezdtek, hatalmas ujjongást váltott ki. A vénséges Eusebio fogatlan ínyével a napkorongra nevetett, elővett egy üveg aguardientét, nagyot kortyolt az italból, majd a beszélőnek nyújtotta.

– Folytasd, Gonzo, folytasd! Éljen Tico és a machetés mankója!

– Á-hátkozott gazemberek! – Señor Gonzo köhögni kezdett az erős cukornádszesztől, majd így folytatta: – A kormány munkát, élelmet és iskolát ígért nekünk! És mi valósult meg belőle? Semmi! Házaink egyre mélyebbre süllyednek a sárban, a falakról omlik a vakolat, és korhad a faanyag! A földterületeink kimerültek, az újonnan ültetett fáinkat elviszi a gomba, zöld a kérgük, és nem hoznak gyümölcsöt. Ha pedig új, termékeny helyet találunk, máris ott teremnek a földbirtokosok a finom papírjaikkal és pecséttel ellátott dokumentumaikkal, az armeros tagjai pedig a két szemünk közé böki a puskacsövet, és láncon vezetnek a tartomány székhelyének patkánylyukaiba! Hová tűnt señor Gypez? Vagy Señor Vasques és a fia? Miután arra kényszerítették őket, hogy megigyák annak a disznó Caburának a húgyát, egy teherautóra dobták őket, és elhajtottak velük! Mindig így van, a fejünket a sárba dugjuk, ami minden esős évszakkal egyre mélyebb lesz.

Mino felmászott a temető falára a fahéjfák alá, hogy jobban lássa a téren zajló eseményeket. Lucás követte, de előbb biztonságba helyezte a teknősét két kő között a falban.

– Megint señor Gonzo tombol. Néhány ládán áll, és dühösen hadonászik – suttogta Mino.

– Señor Gonzo nem is szokott dühös lenni. Tegnap este egy egész kókuszdiót kaptam tőle – jelentette ki Lucás határozottan, és összevonta a szemöldökét.

– Nem ránk haragszik. Arra a disznó Caburára dühös.

– Caburára mindenki haragszik.

– Gyerünk! – mondta Mino, és leugrott a falról. – Lopakodjunk oda a ládákhoz, amin Señor Gonzo áll! Talán kapunk tőle egy kókuszdiót, ha megtapsoljuk, amit mond.

Lucás azonban a falon maradt. Attól félt, hogy a nagy tömegben valaki a lábujjára tapos, amely alaposan feldagadt, miután señora Serrata macskája megkarmolta.

Mino átküzdötte magát a vadul gesztikuláló és kiabáló zöldség- és kókuszárusok között, és hamarosan Gonzo hevenyészett emelvénye alatt állt. Buzgón összecsapta a tenyerét, abban reménykedve, hogy señor Gonzo észreveszi. A szónok pillantása azonban magasan Mino feje fölé, az összeverődött tömegre irányult, egészen megrészegülve saját szavaitól és merészségétől, valamint a fogatlan Eusebio üvegének tartalmától, amelybe időről időre belekortyolt. A beszéd egyre drámaibb lett.

– Mit csinálunk azokkal a disznókkal, amik megeszik a saját utódaikat, mi?! Úgy van, megélezzük a legnagyobb és legjobb konyhakésünket, és a kövér torkukba mártjuk, amíg a mocskos vérük vörösre nem festi a földet. Azután a bűzlő tetemet egy hangyaboly fölé akasztjuk a dzsungel mélyén. Talán nem ezt csináljuk? Ha legközelebb elhaladok Cabura kígyófészek irodája mellett, a mocskos zöld bakancsa elé köpök egy loccsanósat, majd félrelököm a gépkarabélyát, és egyesével tépem ki azt az ocsmánysárga orrszőrét, miközben elmagyarázom neki, hogy nincs szükségünk arra, hogy amerikai lakájok gondoskodjanak a földről, amin az őseink gürcöltek a dzsungel mélyén!

Hirtelen senki sem tapsolt, éljenzett vagy kiabált. Baljós csend borult a térre. A ládákon álló beszélő zavartan körbenézett, majd a pillantása a platánfától valamivel balra megtorpant. A tömeg szétvált, és három bordó-sárga egyenruhás férfi a vállukon átvetett fegyverszíjjal és lövésre emelt gépkarabéllyal egyenesen señor Gonzo felé masírozott, akinek az arca hamuszürkévé vált. A szája némán mozgott, és hirtelen ellepte a szemét a könny.

Mino átölelte a legközelebb álló zöldségárus lábát, amikor meglátta, ki közeledik: maga Felipe Cabura őrmester és két katonája. Az armerók.

Señor Gonzo egy olyan mozdulatba dermedt a ládák tetején, amely egyaránt dacolt a gravitációval és a természet egyéb törvényeivel. A karja és az egyik lába lefelé tartott a ládákról, ám a testének dőlésszöge lehetetlenné tette a földet érést. Egy hosszú pillanatig így maradt, ami a többség szemében utóbb egy egész örökkévalóságnak tűnt.

Felipe Cabura olyan erővel rúgta ki alóla az alsó ládát, hogy señor Gonzo hanyatt zuhant Eusebio kézikocsijába, ahol a fényes zöld héjú kókuszdiók között fekve a halványkék égbolt felé fordította pillantását. Felipe Cabura a kézikocsihoz lépett, fogta a nehéz gépkarabélyt, és teljes erőből lesújtott vele. A fegyver egy kókuszdiót talált el, amely szétrobbant, és csillogó kókuszvízzel terítette be a legközelebb álló, halálra rémült bámészkodókat.

– Friss kókuszdió – mondta, és újabb ütésre emelte a fegyvert.

Señor Gonzo fejétől balra egy újabb kókuszdió repedt szét, és fröcskölte szanaszét a levét.

– Még egy friss kókuszdió!

Felipe Cabura őrmester gépkarabélyának harmadik ütése iszonyatos erővel találta el Señor Gonzót az orra közepén. A zöldségárusokat ezúttal vörös cseppek terítették be.

– Rohadt dió – morogta Cabura, azzal sarkon fordult, és a két katonája kíséretében visszamasírozott a platánfa irányába, miközben a kézikocsiban fekvő Señor Gonzo sovány lába még egyszer megrándult a halál utolsó görcsében.

Mino elengedte a zöldségárus lábát, és futott, ahogy csak a lába bírta. Megbotlott, elesett, feltápászkodott, és rohant tovább. Meg sem állt, amíg az apja munkaasztalához nem ért, amely a banánfa árnyékában állt. Az édesanyja éppen ruhákat teregetett a szomszédos szárítókötelekre.

– A d-d-disznó Ca-Cabura úgy repesztette szét señor Gonzo fejét, mint egy kókuszdiót – dadogta kifulladva.

Sebastian Portoguesa szórakozottan nézett a fiára. Aztán félretette a feszítődeszkát a félig kipreparált Anartiával, és az ölébe vette Minót.

– Minolito – mondta.

Miután végighallgatta a fia szaggatott beszámolóját, felállt, és a főtér felé vette az irányt. Csak két órával később tért vissza, és sokáig üldögélt, a mungóbabot és chilivel és zöldpaprikával fűszerezett maniókát turkálva, amelyet Ana Maria tett elé. Amanthea, a felesége, aki négy szép és egészséges gyermeket szült, az ajtóban állt, és rémülten meredt a keményre taposott földpadlóra.

– Hol van Minolito? – kérdezte Sebastian Portoguesa rekedten.

– Tèofilóval és Sefrinóval játszik a fészer mögött – válaszolta Ana Maria.

– Ma este elmesélem nektek az obojo törzsfőnök és Mariposa Mimosa történetét – mondta a férfi.

* * *

– A nagy folyón túl, a távoli dombok mögött, a nagy dzsungel, a szelva mélyén élt egykor a hatalmas obojo törzsfőnök, Tarquentarque. Hét felesége és harmincnégy fia volt, de egyetlen lánya sem. Ezért minden este a tűz mellett ülve siránkozott, és az egyik hatalmas tál erjesztett kasszavát itta a másik után, amit feleségei és a fiai szolgáltak fel neki. Végül a hasa olyan nagy és nehéz lett a kasszavától, hogy egészen a földig lógott, és amikor lement a folyópartra, hogy leüljön egy mangrovefa gyökerére, úgy vonszolta maga után, mint valami zsákot. Egész éjjel ott ült panaszkodva, miközben a hasa a felszín alá süllyedt, és nagy piranákat vonzott magához, amelyek mohón próbáltak lyukakat rágni a vízben lebegő hatalmas, csábító bendőbe. A törzsfőnök hasán azonban olyan kemény és erős volt a bőr, hogy a piranák borotvaéles fogai nem tudtak áthatolni rajta. Így üldögélt Tarquentarque éjszakáról éjszakára, azon keseregve, hogy egyetlen lánya sincs.

Mino szeme le-lecsukódott. Az apja hangja nyugodt és monoton volt, és a ház mögött száz méterre kezdődő dzsungel széléről érkező ismerős esti zajok álmosító, puha takaróként borultak a széles, közös ágyban összebújó három gyerekre. Tèofilónak saját ládája volt a sarokban, ő már aludt.

Amikor Mino teljesen behunyta a szemét, Felipe Cabura őrmester csúf arca bukkant fel előtte, amint a puskatussal lesújt Eusebio kézikocsijába. Kókuszvíz és vér. A kép azonban hamarosan elúszott, és az apja festői leírása a törzsfőnök bánatáról és az őt megbabonázó Mariposa Mimosa rebbenő szépségéről megragadta a hatéves kisfiú képzeletét, és elűzte a nap fájdalmas történéseit.

Amikor Sebastian Portoguesa befejezte a történetet, és a moszkitóhálót az ágy fölé erősítette, megnyugvással látta, hogy a fia kínzó és fájdalmas gondolatoktól megszabadulva úszott át az álmok országába, és tudta, hogy Minót nem fogják a rémálmok és lázas látomások gyötörni.

Feleségéhez fordult, aki az ajtóban állt. Amanthea Portoguesa kibontotta a kontyot a tarkóján, kékesfekete haja a vállára omlott, puha, finom vonású arcán a végtelen bánat és a dermedt vágyakozás ült. Ajka néma szót formált, amikor a férje magához húzta, és gyengéden megsimogatta a hátát. Ez már több mint egy éve így volt.

* * *

Mino majdnem kilencéves volt, amikor először hallotta a hangot. Egy gyönyörű feroniát követett a dzsungel egyik tisztására. A fekete foltokkal tarkított, halványrózsaszín pillangó hajlamos volt a fák törzsére telepedni, túlságosan magasan ahhoz, hogy Mino elérje a hálóval. Így aztán a fiú kénytelen volt gallyakat dobálni, hogy ráijesszen a pillangóra, amitől továbbrepül, vagy valamivel lejjebb kapaszkodik meg a fatörzsön.

Mino hirtelen megtorpant. Mi ez a furcsa hang? Egy hol felerősödő, hol elhalkuló, mély, fenyegető zúgás volt, amelybe a fák koronája fölött csapkodó kócsagok hisztérikus rikácsolása vegyült. Biztosan nem egy állat volt. Úgy hangzott, mintha egy dübörgő gép haladna felfelé a Magnólia-dombon. Mino a fülét hegyezve állt. Biztos, hogy egy gép az, de hogy került oda? Megfeledkezett a pillangóról, és amilyen gyorsan csak tudott, visszarohant a temetőfalhoz, ahol Lucás és Pèpe a császárhangyákat bosszantották, amelyek folyton valami értelmezhetetlen, de annál buzgóbb tevékenységet űztek a kövek közötti hasadékokban.

Lucás és Pèpe a lábukat lógatva ültek a falon.

– Ti is halljátok? – kiáltotta Mino.

– Szerinted süketek vagyunk?

A következő pillanatban már mindhárman a fal tetején álltak a zöld fakoronák és a lankás emelkedő felé kémlelve, amely valójában még meg sem érdemelte a domb nevet, hiszen csak egy kis magaslat volt a végtelen erdei tájban, ahol magnóliák és kámforfák nőttek. Az év azon ritka időszakaiban, amikor keletről fújt a szél, a falu hörghuruttól és váladékos köhögéstől szenvedő öregjei székeikkel a templom fala előtt gyülekeztek, ahol azután tátott szájjal ülve nyelték a kámforfák gyógyító illatát, amelyet a szél hozott magával.

Nem lehetett látni semmit, de a morajlás továbbra is ritmikusan és egyhangúan erősödött és halkult.

– Lehet, hogy lezuhant egy repülőgép, és most dübörögve próbál újra felszállni? – találgatott Pépe.

Aztán señora Serrata bukkant fel mellettük, akinek a szoknyája teli volt taróval, és ő is a dombot kezdte fürkészni. Majd a sánta Drusilla nagyapja csatlakozott hozzájuk. Végül gyerekek és felnőttek egész tömege állt a fal mellett ezen a különös zajon értetlenkedve, amely ilyen hirtelen bukkant fel, háttérbe szorítva azt az ezernyi másik hangot, amely mindenki számára ismerős volt, még ha nem is hallották őket mindennap.

– Biztosan don Edmundo talált ki már megint valami pokoli masinát, amivel halálra rémiszthet bennünket – siránkozott egy öregember. Don Edmundo a falu közvetlen közelében élt, hatalmas fölbirtokkal rendelkezett, mely a termékeny szavannától a folyóig húzódott, és még azon is túl egy ismeretlen szakaszon, a dzsungelen át a falu irányába. Don Edmundo egyszer azt állította, hogy az a földterület is az övé, amelyen a falu épült, ám akkor heves felzúdulás támadt, a falubeliek borotvaélesre köszörülték a sarlókat és a machetéket, és tiltakozó delegációt küldtek a tartomány székhelyére. Gyerekek és öregasszonyok csapatai disznót, csirkét és egész zsáknyi maniókát vittek magukkal elemózsiának, majd letáboroztak don Edmundo házának privát és igen fényűző belső udvarán, ahol több éjszakán keresztül zajongtak, amíg a nagy hatalmú földbirtokos vissza nem vonta meggondolatlan szavait, és kénytelen volt aláírni egy dokumentumot, amelyet Macondo atya tett elé, és amely kimondta, hogy nem tart igényt a falu földjére.

Számtalan homályos találgatás született a rejtélyes morajlás eredetét illetően. Ám amikor a délutáni busz a tartomány székhelyétől a faluig tartó kanyargós, sáros húsz mérföldes utat végigküzdve behajtott a főtérre, és megállt señor Rivera üzlete előtt, Elvira Mucco, annak a señor Muccónak a lánya, aki a legszebb gardéniákat termesztette, a következők beszámolóval szolgált:

Ott, ahol az út elkanyarodott a mocsaras tó mellett, a nagy szikla mögött, ahol don Edmundo hiába próbálta megakadályozni, hogy señor Rivera és Macondo atya sergatafákat ültessenek, néhány, kipufogógázt és gőzt köpködő, irdatlanul bömbölő gép állt. A környező dzsungel jó részét már kivágták és kitakarították, és a környéken nyüzsögtek a fehér műanyag sisakot viselő americanók, akik folyamatosan kiabálva, mérőszalagokkal, távcsövekkel és egyéb furcsa eszközökkel felszerelkezve rohangálnak. Elvira Mucco mindezt a saját szemével látta, amikor a busznak csaknem fél órát kellett várnia, amíg egy hatalmas fát eltávolítottak az útról. Nagy nehézségek árán sikerült elmesélnie mindezt, ugyanis azért járt a tartomány székhelyén, hogy az összes fájós fogát kihúzzák a felső állkapcsából. Ráadásul don Edmundo mindkét fia ott volt primera Lazzóval együtt, tette hozzá. Nevetségesen néztek ki a sáros arcukkal és a fejükbe nyomott, fehér sisakkal.

Időközben kisebb tömeg verődött össze a busz körül, Elvira Mucco beszámolóját hallgatva. Macondo atya összekulcsolta a kezét a háta mögött, és komornak tűnt. Señor Rivera belerúgott egy konzervdobozba, amivel felriasztott egy kutyát, amely a bolt lépcsőjének árnyékban szunyókált. Louis Hencator, aki máskülönben a leghiggadtabb tartalékos buszsofőr volt, undorodva a földre köpött.

– Olaj – morogta señor Rivera.

– Olaj – bólintott Macondo atya.

– Olaj – suttogta mindenki a busz körül.

– Olaj – bökte oldalba Mino Lucást.

* * *

A Magnólia-domb felől érkező zúgás tartósnak bizonyult. Az emberek időnként megálltak, füleltek, felnéztek a dombra, és a fejüket csóválták.

Egy nap aztán egy tornyot láttak felemelkedni a fák között. A fényes acél csillogott a napfényben. Felipe Cabura őrmester és az armerói kivételével szinte valamennyi falubeli a temető falánál gyűlt össze. Mino segített biztonságos búvóhelyet találni Pèpe két teknősének, nehogy véletlenül rájuk taposson valaki. A férfiak halkan beszélgettek, és Mino látta, hogy az apja izgatottan gesztikulál señor Hencator és señor Mucco társaságában.

– Az erdő a falué! – szólalt meg hirtelen hangosan Macondo atya. – Rengeteg fát kivágtak a megkérdezésünk nélkül.

– Kiváló taróföldet telepíthettünk volna oda – bólogatott az egyik zöldségkereskedő.

– Bizony, a serangafa számára is igen jó táptalaj van arrafelé – értett egyet vele egy másik árus.

– Esetleg kérhetnénk egy kis olajat, amit eladhatnánk a városi benzinkutaknak – vetette fel az öreg Olli Occus.

– Az olaj a miénk, az összes olaj a miénk! – bizonygatta señor Rivera.

– Ne olyan hangosan! – figyelmeztette Macondo atya, és csitítóan felemelte a kezét. – Talán tehetnénk egy s mást. Rengeteg ember maradt munka nélkül a faluban, mert don Edmundo hatalmas gépeket vásárolt a vetéshez és a betakarításhoz. Talán beszélhetnénk az amerikai jefével, hogy mindenki dolgozhasson, aki akar. Aztán kérhetnénk, hogy építsenek egy iskolát a sok kivágott fáért cserébe. Így az olaj, amit odafent találnak, hosszú távon akár gazdagabbá is teheti a falunkat.

Macondo atya szavait izgatott és buzgó mormolás követte. Perceken belül kineveztek egy küldöttséget, hogy beszéljen a jefe americanóval. Macondo atya vezetésével öt férfi indult útnak.

Mino és Pèpe a temető falán álltak. Amikor Mino megfordult, hogy lemásszon, észrevette, amint Cabura egyik embere kilép az egyik fahéjfa árnyékából.

* * *

Egy meseszép Morpho peleides ereszkedett le egy fa koronájáról, és egy korhadt fatörzsre telepedett nem messze onnan, ahol a lepkefogó hálót szorongató Mino várakozott. Összecsukott szárnyaival szinte lehetetlen volt észrevenni a pillangót. A szárnyak hátsó részének színe csaknem egybeolvadt a körülötte lévő növényzettel. Mino azonban felfigyelt rá, mielőtt csillogó, kék pehely módjára a föld felé ereszkedett. Óvatosan közelebb osont, és határozott mozdulattal ráborította a hálót. A lepke hamarosan élettelenül pihent Mino bádogdobozában.

Mino pislogott, majd a lombok, fatörzsek és liánok közé meresztette szemét. A dzsungel mélyén különös fény honolt, amely egyszerre volt békés és izgalmas. A felé áradó szag is erőteljes volt: a virágok, a korhadó levelek és ágak, a föld és a gombák illata. Mozdulatlanul állva hallgatta a madarak százait a fák koronáin, az ezer meg ezer különféle rovar zümmögését, a gyíkok és hüllők zörgését, és a különféle méretű hangyák hektikus neszezését az erdő talaján, a bogarakat, lárvákat és pókokat. Szinte egyetlen egyforma fa sem akadt, több száz, sőt több ezer fajta létezett, és ha megkapirgálta a kérget, mindig egy új, váratlan szín bukkant elő egy új, egyedi illat kíséretében.

Mennyi különös teremtmény, gondolta Mino. Biztosan rengeteg gyönyörű pillangó van a világon! Vajon mindegyik benne van az apja könyveiben? Talán fel sem fedezték a többségüket. Még az is lehet, hogy egy nap egy különösen szép pillangóval tér haza, amely egyik könyvben sem szerepel! Ő lenne az első, aki rábukkan. Mennyi pénzt keresne vele! Elég lenne egy plusz szoba építésére, hogy Minónak és a testvéreinek saját ágyuk legyen.

Minót magával ragadta az álmodozás. Ismeretlen pillangókat látott repülni a fák tetején. A kilencéves fiú mezítláb lopakodott egyre beljebb a dzsungelbe.

Sebastian Portoguesa gyengéd pillantással nézte, ahogy a fia buzgón kinyitja az aznapi fogást tartalmazó dobozt. Két varázslatos morpho és jó néhány csodaszép példány a Heliconidaék családjából. Amanthea egy tányér gőzölgő carverát hozott, és a fia elé tette az asztalra. Mosolyogva megsimogatta a haját, de nem szólt semmit. Mino az illatos zöldséges fogásra vetette magát.

Señor Portoguesa büszkén nézte, ahogy fia eszik. Azután a feleségére siklott a pillantása.

Majdnem négy év telt el azóta, hogy Amanthea Portoguesa ajkát elhagyta az utolsó összefüggő mondat. Az elmúlt évben ugyan sikerült kiejtenie néhány egyszerű, egy szótagból álló szót, de semmi többet. Sebastian Portoguesa kétszer is megtette feleségével a hosszú és drága utat a tartomány székhelyére, hogy felkeressék a médico psicólogót. Az utolsó alkalom után észrevehető javulást vett észre: az asszony pillantása élénkebbnek tűnt, és sikerült mondania néhány szót. Ha minden jól megy, néhány hónap múlva elegendő pénze lesz ahhoz, hogy újra útnak induljanak. Azt akarta, hogy felesége teljesen felépüljön a borzalmas és megalázó trauma után, amelyet négy évvel ezelőtt szenvedett el egy késő délután, és amely Amanthea Portoguesát üres tekintettel járkáló, néma élőholttá változtatta.

Amanthea és két másik asszony, az idős Esmeralda és señora Freitas, az úton sétáltak, hogy összegyűjtsék a fákról lehullott annónát. Amanthea észrevett egy szép nagy annónafát valamivel távolabb a dzsungelben, és bement, hogy összeszedje az alatta heverő gyümölcsöt. Hamarosan megtelt a szoknyája annónával, és a másik két nő után sietett, akik visszafelé tartottak a faluba. Ekkor egy dzsip haladt el mellette, a tartomány székhelye felé tartva. A terepjáróban négy armero ült.

Utóbb a templom oltára előtt señora Freitas és az öreg Esmeralda, jobb kezükben a mellükhöz szorított feszülettel, a következőkről számoltak be Macondo atya nyomatékos és ellentmondást nem tűrő felszólítására:

Mindketten megfordultak, és a dzsip után néztek, amikor az elrobogott mellettük. Az autó hirtelen lefékezett señora Portoguesa mellett, aki az út túloldalán állt az annónagyümölccsel teli szoknyájával. A négy armero kiugrott a kocsiból, és körülvették Amantheát, aki elengedte a szoknyája szegélyét, mire az összes gyümölcs a sáros ösvényre gurult. Azután a dzsiphez vonszolták Amantheát, lerángatták az összes ruháját, és feldobták a motorháztetőre. Hárman lefogták, míg a negyedik a kedvét töltötte rajta. Így váltották egymást, míg mindannyian nem végeztek. Señora Portoguesa először sikoltozott, de azután végleg elhallgatott. Amikor a dzsip továbbhajtott, meztelenül, véresen és némán feküdt az út szélén. A két nőnek nagy nehézségek árán sikerült visszavonszolnia a faluba és otthonába a meggyalázott és brutálisan bántalmazott fiatalasszonyt.

Erről számolt be négy évvel ezelőtt señora Freitas a templomban.

Sebastian Portoguesa felsóhajtott, elhessegetett néhány pimasz púposszúnyogot, és visszatért a lepkék preparálásához. Amikor Mino végzett a vacsorával, elküldték a zöldségpiacra, hogy összeszedje a kókuszdióhéjat az árusok után, akik hamarosan összepakolják a bódékat és a kocsikat. Az öccse, Sefrino, aki immár hatéves volt, hányással küszködve, lázasan nyomta az ágyat, miután egy turkuesabokor bogyóiból csemegézett. Mino ikertestvére az édesanyjuknak segített a mosásban, míg a család legfiatalabb tagja, az ötéves Tèofilo a hangyákat számolta, amelyeket a mutatóujjával nyomott össze, amint kimásztak a küszöb melletti résen.

A Magnólia-dombon szakadatlanul zúgtak a hatalmas gépek.

* * *

– Azután arra repült a gyönyörűséges Mariposa Mimosa. A szárnyát arany csíkok díszítették, hosszú csápja kék színben tündökölt. A boldogtalan Tarquentarque hasára szállt, és megcsiklandozta szárnyaival. Az obojo törzsfőnök megpróbálta elhessegetni, de Mariposa Mimosa minduntalan visszatért, úgy tűnt, pompásan érzi magát Tarquentarque vízen lebegő, óriási bendőjén. – Miért ilyen nagy a hasad, hatalmas törzsfőnök? – kérdezte Mariposa Mimosa finom, dallamos hangján. – Mert olyan sok kasszavát iszom – dörmögte a törzsfőnök. – És miért iszol annyi kasszavát, hatalmas törzsfőnök? – zümmögte Mariposa Mimosa. – Mert búslakodom – felelte a törzsfőnök kuncogva, a pillangó ugyanis megcsiklandozta. – Miért búslakodsz olyan nagyon, hatalmas törzsfőnök? – tudakolta az arany csíkos pillangó. – Mert van harmincnégy fiam, de egyetlen lányom sincs – panaszolta a törzsfőnök a hasát ringatva. –Bárcsak lenne egy olyan gyönyörű lányom, mint te, pillangó, de tudom, hogy soha nem lesz. – Pedig lehet, hatalmas törzsfőnök, ha megfogadod a tanácsomat. – A boldogtalan törzsfőnököt ekkor elfogta a kíváncsiság.

Mino az ágyban feküdt, és fél füllel hallgatta a jól ismert mesét, amelyet most az öccsének, Sefrinónak mesélt az apjuk. Igyekezett a saját gondolataira koncentrálni, nem hagyta, hogy a történet elterelje a figyelmét. Nem igazán értette, mi ez az egész az olajjal, amelyet az americanók akartak kitermelni a földből. De miért nem jöttek, és kértek engedélyt a falubeliektől és Macondo atyától, mielőtt kivágták a faluhoz tartozó fákat? Macondo atya néhány férfival elment hozzájuk, és beszélt a jefével, de lelombozva tértek vissza. És a máskor meglehetősen szótlan férfiak közül sokan kiabáltak és csúnyán beszéltek az americanókról és az armerókról. Mino tudta, hogy ez veszélyes. Jól emlékezett arra, amikor az a disznó Cabura három évvel ezelőtt úgy zúzta össze a kókuszkereskedő, Gonzo fejét, mintha egy dió lett volna. Señor Gonzo ugyanis felemelte a hangját. Az a disznó Cabura mostanra legalább tíz fegyveressel vette körül magát, a múlt héten pedig hat újabb armero érkezett a faluba. Két dzsippel furikáztak, üvöltöztek és kurjongattak, a csirkéket üldözték, és visszataszító grimaszokkal ijesztgették a legkisebbeket, akik sírva menekültek az anyjuk szoknyája mögé.

Minónak nem tetszett a Magnólia-domb felől érkező morajlás. Gonoszul hangzott. Ám amikor apja Tarquentarque, az obojo törzsfőnök történetének végéhez közeledett, megfeledkezett a komor gondolatokról, és figyelmesen hallgatta a mesét. Ennek így kellett lennie.

* * *

A következő évben hatalmas változások zajlottak a faluban és környékén. Több minden történt ebben az egy esztendőben, mint az elmúlt ötvenben, ahogy señor Rivera mondogatta a boltjában. De az égvilágon semmi sem volt jó mindezekből.

Legelőször is egyik delegációt a másik után küldték a faluból az olajmezőre, mindenekelőtt a terület tulajdonjogára vonatkozó igényük alátámasztására, másodsorban pedig azért, hogy a lakosság munkaképes részének munkalehetőséget kérjenek az új vállalkozásban. Minden hiábavaló volt. Ugyan három férfinak állást ajánlottak, ők azonban szolidaritásból visszautasították, mivel a másik huszonhét nem kapott munkát. A jefe, az amerikai, aki a nevetséges D. T. Star nevet viselte, és akit Macondo atya onnantól fogva a Detestarként{*} emlegetett, nem volt túlságosan készséges. Azt állította, hogy az erdő, sőt az egész terület don Edmundo tulajdona, és egy pecsétekkel és bélyegzőkkel, valamint az elnök aláírásával ellátott, friss okiratot lobogtatott, amely alátámasztotta kijelentését. Egy másik, hasonlóan meggyőzőnek tűnő dokumentum megerősítette, hogy a companyja az egész térségben, sőt az egész tartományban megszerezte az olajkitermelés jogát. Amikor Macondo atya megmutatta neki a falu okiratait, melyeken szintén számos bélyegző és aláírás szerepelt, köztük don Edmundóé, D. T. Star csak gúnyosan felnevetett, darabokra tépte a papírokat, és a fecniket a küldöttség lába elé hajította.

A falusiak számára a munkalehetőséget, valamint a kivágott fákért követelt kártérítést illetően sem termett babér. Képzett szakmunkásokra volt szükség, a munka nagy részét ugyanis bonyolult gépekkel végezték. D. T. Starnak az égvilágon semmi haszna nem volt a képzetlen analfabétákból. És miféle kártérítésről beszélnek? Nem don Edmundo birtokában van az erdő? A Company már fizetett is érte. Don Edmundo igen szép summát vágott zsebre.

A küldöttek mezítláb és lehorgasztott fejjel tértek vissza a faluba. Ám később a templomban Macondo atya olyan vehemenciával beszélt, amilyennek soha nem hallottak még a faluban.

A zöldségárusokra is nehéz idők jártak. Négyüknek fel kellett hagyniuk a portékájuk árusításával, köztük Eusebiónak is. Ők voltak azok, akik a sergatafák gyümölcsét és vad tarlórépát kínáltak a piacon. A legjobb gyűjtőhelyüket a Company buldózerei rombolták le. A főtéren a hatalmas platánfa körül egyre jobban megteltek a munkanélküliek padjai. Sokak számára a döglegyek csapkodása és az éretlen kókuszdió rágcsálása vált fő elfoglaltsággá. Időről időre azzal enyhítettek a bennük fortyogó indulatokon, hogy jó adag szaftos nyálat küldtek Cabura emberei után, akik egyre gyakrabban járőröztek a téren gépfegyvereikkel.

– Lőj csak le! – bömbölte señor Tico egy napon, és egy armero felé emelte mankóját. – Lőj le, lőj agyon egy nyomorékot, akkor legalább lesz valami, ami megmozgatja azt a borsónyi agyatokat!

Az armero ezután felemelte a puskáját, kibiztosította a zárat, és tizennyolc golyót eresztett Tico testébe. A lövések közül legalább tíz halálos volt.

A piacon kókuszhéjat gyűjtő gyerekeknek sem volt könnyű dolguk. Mino és Sefrino egyre ritkábban tértek haza a szüleikhez héjakkal megrakodva. Így aztán a gyerekek többségét a dzsungelbe küldték vadrépát, sergatát és lehullott gyümölcsöt keresni, ami nem volt veszélytelen feladat. Señor Mucco legkisebb lánya, Teobalda egy napon elszakadt a többi gyerektől. Négy napon keresztül keresték és kiabáltak utána, de hiába. Teobalda soha nem került elő. Pépe, Mino legjobb pajtása pedig leesett egy korhadt annónafáról, és eltörte a lábát. Élete végéig mankóra szorul majd.

D. T. Star egyre gyakrabban bukkant fel a faluban, hogy meglátogassa Felipe Cabura őrmestert az irodájában. Senki sem tudta, miről beszélnek, a látogatások eredménye azonban az egész falu számára láthatóvá vált, amikor Cabura ablakából egy-egy üres palack repült ki az utcára. A palackok címkéjén mindig ugyanaz állt: Old Kentucky Bourbon. Five Years Old.

* * *

Egy nap, amikor Mino a legritkább lepkékre vadászva a dzsungel mélyének olyan ösvényein vándorolt, amelyeket csak ő ismert, egy olyan roppant és hátborzongató gondolat ötlött fel benne, hogy le kellett ülnie egy óriási ágra, amely egy metadorfa koronájából zuhant le.

A gondolat a következő volt: az a disznó Cabura és D. T. Star jó barátok, és minden bizonnyal régóta ismerik egymást. Valószínűleg Cabura mondta D. T. Starnak, hogy a falu mellett olaj található a földben. Így hát a településüket ért szerencsétlenségért Cabura a felelős. Emellett a falubelieket rettegésben tartó armerók vezetője is ő volt. A disznó Cabura egy gyilkos, aki az egész falut el fogja pusztítani. Ezért meg kell halnia.

És ott, a dzsungel mélyén, egy faágon ülve, miközben egy csapat szaubahangya masírozott keresztül a bal lábfején, a bokrok között egy pekarimalac röfögött, és csodával határos módon egy serpico pillangó szállt le a lába elé helyezett, etil-acetáttal átitatott vattapamacsot tartalmazó bádogdoboz mellé, a tízéves Mino Aquiles Portoguesa egy igazán fontos döntést hozott: megöli azt a disznó Felipe Cabura őrmestert.

Majd miután a gondolatmenet végére ért, és meghozta a döntést, arcán széles mosollyal felnézett a fák tetején átszűrődő fényre, óvatosan felemelte a hálót, és egy elegáns mozdulattal elkapta a ritka serpicót.

* * *

Mélyen a föld felszíne alatt megbújva, valahol a párizsi Rue du Bac mentén, azon belül is nagyjából az elképesztően keskeny és kissé nyomorúságos Hotel Fleury alatt, két férfi ült egy különös berendezéssel bíró szobában, melynek a létezéséről rajtuk kívül csupán három másik személy tudott. A helyiség egyetlen építészeti tervrajzon sem szerepelt, a bejáratát és az odavezető útvonalat pedig olyan leleményesen és jól kigondoltan építették ki, hogy még a környéket töviről hegyire ismerő kóbor macska sem tudta volna megtalálni. A szoba nemzetközi territórium volt, és annak az ötnek az egyike, aki tudott róla, nem volt más, mint Franciaország biztonsági minisztere – még ha személyesen ritkán is fordult meg arrafelé.

Urquart és Gascoigne urak egymással szemben ültek egy-egy kényelmes karosszékben. Kettejük között egy asztalszerű üveglap helyezkedett el, a rajta lévő, zöld és kék színnel jelölt négyzet és kör alakú mezőket betűkkel és számokkal látták el. Az üvegfelület többi részét papírok borították, középen pedig egy színültig megtelt hamutartó állt.

A szoba egészen nagy volt, a falak mentén a legmodernebb típusú faxgépek, monitorok, telexmasinák és számítógépes berendezések sorakoztak. A világítás kifejezetten kellemes volt, visszafogott nappali fényre emlékeztetett.

A hatvanhoz közeledő Urquart volt az idősebb kettőjük közül. Sötét, komoly, szögletes arcában mély, tiszta szempár rejtőzött a nagy szarukeretes szemüveg mögött. Gyér, hátrafésült haját sűrű pomádé tartotta a helyén, elegáns sötét öltönyét világos csíkos ing és semleges nyakkendő egészítette ki. Gascoigne kevésbé formálisan volt felöltözve: világos nadrágot és hozzáillő akrilpulóvert viselt. Az ötvenes évei elején járt, kissé testes alkatú, pirospozsgás arcú, barátságos tekintetű férfi volt.

Az utcán járva egyikük sem tűnt volna ki a tömegből.

Gascoigne elnyomta a cigarettáját, és mutatóujjával megérintett egy zöld mezőt az üveglapon, mire az egyik monitor életre kelt a mellettük lévő falon.

– Az Athén–Isztambul vonat – bólintott.

– Ki kapja el a lányt? – Urquart elpöckölt egy porszemcsét a szemüveg bal oldali lencséjéről.

– Egy Nikisz nevű görög civil. Egyenesen a komotini repülőtérre viszi, ahol egy különgép várja.

– Maga szerint meddig kell a pavilonban tartanunk?

Gascoigne széttárta a karját.

– Két óra, két nap? Nehéz megmondani. Merde. Remélem, úgy énekel majd, mint egy csalogány.

Telex érkezett, Urquart letépte a papírt, és hangosan felolvasta az üzenetet.

– Megerősítve – mondta, amikor a végére ért. – A döglégy hamarosan a hálóba kerül, és a világ fellélegezhet.

Az Urquart és Gascoigne között a párizsi Rue de Bac alatti nemzetközi területen lefolytatott beszélgetésre pontosan négyezer-háromszáznyolcvan nappal azután került sor, hogy a tízéves Mino Aquile Portoguesa úgy döntött, megöli a disznót Caburát.

* * *

Pèpe Mino mellett bicegett. A mankói túlságosan nagyok voltak.

– Kifestjük a teknősök páncélját?

Mino megrázta a fejét. Megkérte a legjobb barátját, hogy kísérje el a señora Serrata háza mögötti tóhoz. Mino egy kis helyet alakított ki magának a sűrű nádas mögött, ahol a keményre taposott földre lerakott köveken üldögélve figyelhette a tavirózsa levelein gubbasztó békákat. A tó egyébként csak úgy hemzsegett a legkülönösebb csúszómászóktól, melyek a maguk bonyolult életét élték.

Minónak segítségre volt szüksége. Segítségre volt szüksége ahhoz, hogy megölje Caburát. Be akarta avatni Pèpét a tervébe.

– Meg fogjuk ölni azt a disznó Caburát – bökte ki hirtelen, miután leültek.

– Tényleg? – csillant fel Pèpe szeme. – Igen, játsszuk ezt, Minolito! Játsszuk azt, hogy megöljük az összes armerót! Például az a béka lehetne Cabura. Kiköpött olyan, mint az a rohadék, nem? – mutatott Pèpe nevetve az egyik békára.

– Ne hülyéskedj már! – horkant fel Mino. – Komolyan beszélek. Te és én meg fogjuk ölni Caburát. Igaziból, hogy ne tudjon többé lélegezni. – Azzal elmesélte a barátjának, hogy milyen tervet kovácsolt az erdőben.

Pèpe elsápadt, a szeme elkerekedett. Egy darabig a vizet paskolta egy bottal. Azután alaposan szemügyre vette a lábfejét, azt, amely annyi helyen eltört, hogy soha többé nem fog rendbe jönni.

– Ca-Cabura és az a-armerók… veszélyesek – suttogta. – Nem fog sikerülni.

– Dehogynem. – Mino hátravetette a fejét. – Egyáltalán nem nehéz. Én mondom neked, sokkal nehezebb elkapni és megölni egy serpico pillangót. De erről egy szót se senkinek! Ugye nem beszélsz álmodban?

Pèpe hevesen megrázta a fejét.

Mino ezután részletekbe menően elmagyarázta neki, hogyan fogják megölni a disznó Caburát, és hogyan mentik meg a falut don Edmundo és D. T. Star pusztításától.

* * *

Señor Gomera paradicsomföldje volt a legjobb ültetvény az egész faluban. Senkinek sem termett annyi paradicsom a bokrain, mint neki. A négy, egyenként tíz bokorból álló takaros sor naponta két teli kosár termést adott, amelyet azután a piacon adott el. Señor Gomerának volt egy kis titka. Egészen véletlenül felfedezte, hogy ahol a paradicsombokrok körül miamorate, egy csucsorféle nőtt, ott több mint kétszer annyi paradicsom termett. Épp csak annyi volt a gond, hogy ez a növény szörnyen mérgező. De mivel úgysem jutna eszébe senkinek sem miamoratét enni, így nem számított.

Cabura őrmester egyik fegyveresének, egy Pitrolfo nevű, borotvált fejű, bikanyakú fickónak volt egy kutyája. Egy sovány, agresszív németjuhász, amelyet többnyire egy kennelbe zárva tartottak a caserna, azaz a laktanya mögött. Pitrolfo időnként kihozta a bestiát a kennelből, egy hosszú liánt kötött rá, és elvitte sétálni. Időnként el is engedte, ilyenkor a falu összes gyerekét bezavarták a házakba, és bezárták a kapukat.

Egy nap Pitrolfo ismét szabadon engedte a németjuhászt, a kutya pedig egyenesen señor Gomera burjánzó paradicsomföldjére rohant. Ott először körbeszimatolt, majd akkurátusan levizelt nyolc-tíz növényt. Majd megtörtént az, ami megpecsételte señor Gomera végzetét: a kutya egyszer csak elkezdte felzabálni a miamorate apró, fehér virágait. Azután a földre rogyott, és szörnyű vonyításba kezdett. Pitrolfo eleresztette gépkarabélyát, egy sípot húzott elő, és megfújta, hogy visszahívja magához az ebet. A németjuhász azonban mozdulatlanul feküdt a paradicsombokrok között, és csak üvöltött. A hátára fordult, lábával a levegőben kapálózott. A vonyítás egyre erőtlenebb lett. Pitrolfo abbahagyta a sípolást, és odament a kutyájához. Abban a pillanatban, ahogy odaért, az állat heves görcsök közepette összerándult, azután zihált egy utolsót, és kimúlt. Halálra zabálta magát señor Gomera miamoratéjából.

Pitrolfo szeme szinte kigúvadt, amikor meglátta az élettelen kutyát. Aztán felfedezett egy félig megrágott miamoratét az állat szájában. Dühtől tombolva körülnézett, vadul káromkodott, és a géppisztolyával tizenhét lövést adott le a legközelebbi paradicsombokorra.

A falusiak többsége a házába zárkózott, amikor megneszelték, hogy Pitrolfo el fogja engedni a kutyát. Ám amikor lövések dörrentek a paradicsomföld irányából, tudták, hogy valami szörnyűség van készülőben. A zöldségárusok sietősen összepakolták standjaikat, és az üres ládák mögé bújtak, vagy a legsötétebb árnyékokban kerestek menedéket. Egy pillanat alatt úgy tűnt, mintha az egész falu kihalt volna.

Mino és Pèpe, akik kora reggel óta a disznó Cabura után kémkedtek, egy magas fán ültek az épület mögött, ahol az őrmester irodája volt. Odafentről jól látták, ahogy tizennégy armero Cabura őrmesterrel az élen tüzelésre emelt géppuskával señor Gomera paradicsomföldje felé rohan, hogy Pitrolfo segítségére legyenek, bármi is legyen az, ami miatt leadta a lövéseket.

A következő óra borzasztóan felkavaró volt a legtöbb falusi számára. Miután Felipe Cabura őrmester és az armeros többi tagja megtudta, mi történt a paradicsomföldön, Pitrolfo vad gesztikulálásba kezdett. A kutya tetemét visszavitték a laktanyába, és a kennelbe helyezték, ahol egy idő után hatalmas légyrajokat vonzott magához. Azután a fegyveresek szétszéledtek a faluban, rettenetes elszántsággal közelítettek meg minden egyes házat, és az összes ajtót megrugdosták.

– Kié az a pestises paradicsomföld?! – üvöltötték.

– Annak az átkozott növénynek a tulajdonosa most azonnal álljon elő! – hangzott a parancs.

A falusiak némaságba burkolóztak, és mindenhol óvatos fejrázás fogadta az armerókat.

Señora Gomera egy kis házban lakott a falu közepén. Ő és a férje a Perez családdal osztoztak a házon, akik egy kis mosodát vezettek. Amikor rugdosást és kiabálást hallott a bejárati ajtónál, a melléhez szorította a nyolc hónapos kis Mariát, és óvatosan kinyitotta az ajtót. Az ajtóban álló két armero nyersen megkérdezte tőle, hogy itt lakik-e a paradicsomföld tulajdonosa.

Señora Gomera bólintott, nem tudott hazudni senkinek.

Amint az armerók megtalálták a paradicsomtermesztő házát, az egész csapat összegyűlt odakint, Cabura őrmesterrel az élen. Hatalmas zűrzavar alakult ki, és a kis Maria szívszorítóan sikoltozott, amikor anyját kirángatták az utcára.

Az egész falu egy szempillantás alatt megtudta, hogy a Gomera család vívta ki az armerók haragját, bár a többség még csak nem is sejtette, mivel. A zöldségárusok előbújtak rejtekhelyeikről, a bejárati ajtók kinyíltak, és az emberek kiözönlöttek az utcára. Lassan, de biztosan néma kört alkottak señora Gomera és a feldühödött fegyveresek körül.

Egy kis termetű, de inas férfi lépett elő a körből, és egyenesen Cabura őrmester felé indult. Señor Gomera volt. Udvariasan megkérdezte, mit jelentsen ez az egész, és hozzátette, ha tőle akarnak valamit, a piactérre kellett volna jönniük a zöldséges standjához, ahelyett, hogy a feleségét és a kislányát ijesztgetik.

– Olé! – bömbölte Cabura őrmester. – Olé! Pitrolfo! Itt az a méregkeverő! Itt az a nyomorult féreg, aki mérgező növényeket nevel a friss, piros paradicsom mellett! Csak az ég tudja, nem azért termeszti-e ezt a mérget, hogy egy szép napon a levesünkbe keverje! Pitrolfo! Mit akarsz, mit tegyünk ezzel a kurafival, aki megölte a gyönyörű négylábúdat?

Pitrolfo arcán rideg mosoly terült szét, és señor Gomera arca elé lendítette a puskáját, aki kitért az ütés elől, ám az irányzék éles széle mégis felszakította az egyik fülcimpáját, és a vér tiszta, fehér ingére csöpögött.

– Mit tegyünk ezzel a hüllőivadékkal? Ha! Megmondom én nektek! Szépen megetetünk vele kétmaréknyit a mérgező növényéből. És ha nem nyeli le, levágjuk a farkát és a golyóit!

Mormogás futott át a tömegen, az asszonyok zokogásban törtek ki. Macondo atya az idős orvossal, Pedro Pinellivel utat tört magának az emberek közt.

– Figyeljen! – mondta, és mindkét kezét Cabura őrmester felé emelte. – Az orvos azt mondja, hogy ez a növény ilyen mennyiségben végzetes lehet. Használja a józan eszét, Cabura őrmester, tényleg meg kell halnia egy embernek, mert egy kutya véletlenül mérgező növényt evett a mezőn, és elpusztult? Egyetlen igaz isten sem helyeselné Pitrolfo bosszúját.

Cabura őrmester durván felröhögött, majd visszalökte a papot és az orvost a tömegbe. Azután utasított egy armerót, hogy gyűjtsön egy jó adag miamoratét. Ezt követően szegény señor Gomera kezét hátrakötötték, és egy ládára ültették a saját háza előtt. Hét armero őrizte, kibiztosított fegyverüket egyenesen a fejére szegezték. Señora Gomera zokogva rohant be a házba a kis Mariával.

A szörnyű jelenetet körülvevő tömeg morajlása baljóslatúnak tűnt. Az armerók és a szegény señor Gomera körül egyre szorosabbá vált a kör. Cabura néhány embere láthatóan idegessé vált, és a legközelebb állók felé hadonásztak fegyverükkel.

Amikor a paradicsomföldre küldött armero egy egész ölnyi mérgező növénnyel tért vissza, Macondo atya ismét előlépett, és kegyelemért könyörgött.

– Az ég szerelmére, hagyja ezt abba, Cabura őrmester!

De megint csak fegyvercsövek és goromba öklök taszították félre.

Señor Gomera összeszorított ajkakkal ült a ládán, és makacsul maga elé meredt. Az arca azonban egészen hamuszürkévé vált. Amikor Pitrolfo összekapart egy ökölnyi miamoratelevelet, és golyóvá préselve señor Gomera álla elé tartotta, az hirtelen kitátotta a száját, és bekapta a labdát, mielőtt Pitrolfo megpróbálhatta volna beleerőltetni.

Az emberek elnémultak. Még a fegyveresek is abbahagyták a töltényhevederek és a fegyverek babrálását. Minden szempár szegény Gomerára szegeződött. A férfi arca kigömbölyödött, és ha nem egy tragédia szemtanúi lettek volna, szinte komikusnak is hathatott volna a jelenet.

– Rágd meg! – üvöltötte hirtelen Pitrolfo.

Señor Gomera pedig lassan rágni kezdett. Egyre csak rágott. Először a bal orcája domborodott ki, majd a jobb. Egész idő alatt gyűlölködő pillantással meredt Pitrolfóra.

– Lenyelni! – bömbölte Pitrolfo.

Señor Gomera abbahagyta a rágást, és hosszasan meredt hóhérja szemébe. Azután nyelt egyet.

Egy sóhaj futott át a tömegen.

A szerencsétlen ember hanyatt esett a ládáról, és úgy forgott és vonaglott a száraz agyagtalajon, mint egy szárnyavesztett légy. A görcsei egyre erősebbek lettek, azután lassan elernyedt, és végül teljesen mozdulatlanul feküdt. Az ajka körül zöld hab képződött.

Macondo atya és Pinelli doktor előrerohantak, és letérdeltek Gomera mellé. Az armerók visszavonultak, Pitrolfo pedig motyogott valamit arról, hogy egy maroknyi is megteszi.

Señor Gomerát bevitték a házba.

A fa tetején, ahonnan mindent jól láttak, Mino így szólt Pèpéhez:

– Most már érted, miért kell megölnünk azt a disznó Caburát?

* * *

Csoda történt: señor Gomera nem halt meg. Az idős orvos úgy tudta megmenteni az életét, hogy egy gumicsövet vezetett le a gyomrába, és kimosta mindazt, ami a miamorate méregéből megmaradt. Azonban félig megvakult, és szinte teljesen megsüketült, és többé nem ismert fel senkit a falu lakói közül. Még a felesége és a kis Maria is teljesen idegennek tűntek számára. Folyamatosan a falut járta, levette a kalapját a legközelebbi rokonai és barátai előtt, majd az apja teljes nevén mutatkozott be. Fogalma sem volt arról, hogy paradicsomot termeszt, és bár a felesége türelmesen elvitte őt a főtéren üzemelő piacra, ahol a bódéja állt, minden alkalommal határozottan megtagadta, hogy vadidegenek közt üljön, és olyan paradicsomot áruljon, ami nem is az övé.

Mino és Pèpe minden áldott nap, amint végeztek a rájuk bízott házimunkával, Cabura őrmester után kémkedett. Végül megismerték a szokásait és a napi rutinját. Tudták, mikor ment ki a vécére, hová tette le a fegyverét, hogy melyik lyukba erősítette a meghúzott töltényhevedert a délutáni böfögés után, hogy mikor fogadta a tartomány székhelyéről telefonon érkező parancsokat, és mindenekelőtt azt, hogy mikor látogatott el hozzá D. T. Star az Old Kentucky Bourbon. Five Years Old újabb palackjaival. E látogatások után ugyanis üres üvegek repültek ki az ablakán, a disznó Cabura pedig mély, hosszú álomba merült a nap közepén az irodai székében, lábát az íróasztalán pihentetve. Tátott szájjal, hangosan horkolva aludta ki részegségét, miközben a nyála az állán végigfolyva az egyenruhájára csöppent. Ilyenkor Mino és Pèpe zavartalanul áthajolhatott a ház hátsó részén lévő ablakpárkányon, és császárhangyát pottyantottak a nyakába. Egy alkalommal ötvenhárom hangya tűnt el Cabura katonai inge alatt. Ennek ellenére csak több mint egy órával azután ébredt fel, hogy az utolsó hangyát is a gallérja alá csempészték.

Ez győzte meg Minót és Pèpét arról, hogy a tervük sikerülni fog.

* * *

Pèpe a lábával harangozva üldögélt a temető falán. A teknősét Lucásra bízta. Feszülten várta Mino érkezését. Mert ez volt az a nap, amikor megtörténik. Ma megszabadítják a falut kegyetlen zsarnokától. A disznó Cabura meg fog halni.

Az előző nap D. T. Star ismét meglátogatta az őrmestert, és legalább öt üveg Old Kentucky Bourbon. Five Years Oldot hozott magával. Ami azt jelentette, hogy Felipe Cabura nagy valószínűséggel egészen pontosan negyed háromkor mély, részeg álomba fog merülni, és a császárhangyák felbukkanása híján legalább három órát alszik majd.

– Gyerünk, Pèpe! Anya señor Rivera üzletében van, apa pedig most indult el a buszhoz egy doboz pillangóval!

Pèpe óvatosan lecsúszott a falról, megragadta a mankóit, és az előtte ügető Mino után sántikált. Nagyszabású tervük első fázisát señor Portoguesa bádogfészerében hajtották végre.

– Ott van, Pèpe! Az etil-acetátos üveg! Halálos méreg, százszor veszélyesebb, mint a miamorate – mutatott a tetőgerenda alatt álló palackra.

Mino ügyesen felmászott, és levette az üveget. Azután kisurrant a fészerből, és egy nagy, rozsdás, fedeles konzervdobozzal tért vissza. Egy sárga rongydarab volt benne, amely Sebastian Portoguesa egyik régi ingéből származott.

Óvatosan és a legnagyobb áhítattal lecsavarta a kupakot az üvegről. Pèpe tágra nyílt szemmel hátrébb lépett. Mino jókora mennyiséget loccsantott a konzervdobozban lévő rongyra, és befogta az orrát. Aztán amilyen gyorsan csak tudta, lezárta a dobozt, felmászott a gerendához, és visszatette az üveget a helyére.

A terv első fázisával meg is voltak. Most már csak biztonságos helyre kellett rejteni a konzervdobozt a halálcseppekkel, és meg kellett várniuk a délután két órát.

A délelőtt hihetetlenül lassan telt Mino és Pèpe számára. A templom órájának mutatói mintha mozdulatlanul álltak volna. Mino csupán két pillangót fogott, és a kókuszhéj gyűjtésével sem volt szerencséje. Háromnegyed egykor megérkezett Pèpe édesanyja, aki el akarta vinni a fiát a dzsungelbe, hogy segítsen neki vad tarlórépát szedni. Pèpének azzal sikerült kitérnie a feladat elől, hogy a lábát fájlalta, és azt mondta, az lesz a legjobb, ha itt üldögél a temető falánál, és a császárhangyákat tanulmányozza.

Nem sokkal egy óra után az első Old Kentucky Bourbon. Five Years Old üres palackja kirepült a disznó Cabura irodájának ablakán, és kis híján eltalálta az éppen arra bandukoló, idős Esmeraldát.

A dzsungel csaknem az épület hátsó részéig ért, amelyben Cabura őrmester irodája volt. Mino és Pèpe hamar rájött, hogy ritkán fordul meg errefelé bárki, egyrészt azért, mert két bromélia között itt állt Cabura privát, bűzlő árnyékszéke, másrészt azért, mert tilos volt Cabura irodáját tíz méternél jobban megközelíteni, hacsak az illetőnek nem volt rá alapos indoka. Az épület hátsó oldalán lévő ablak azonban úgy helyezkedett el, hogy az ember kinyújtott kézzel könnyedén megérinthette a székében terpeszkedő őrmester szőrös nyakát.

Az armeros többi tagja, akik mostanra több mint tizenöten voltak, az utca túloldalán, a Cabura irodájával szemben lévő casernában tanyázott.

Mino és Pèpe besurrant a fák közé. Az óra végre a kettőhöz közeledett. A konzervdobozon kívül, amelyet Mino gondosan magánál tartott, Pèpének volt egy erős, csaknem két méter hosszú botja, amelynek a vékonyabb végébe mély bevágást ejtettek. A fiúk vigyáztak, nehogy száraz gallyakra lépjenek, és mindketten szokatlanul sápadtak voltak. Egy vastag metadorgyökér mögé érve megálltak.

Látták Caburát, aki az asztalra borulva aludt. Egy félig kiürült üveg állt előtte az asztalon.

Mino és Pèpe egymásra néztek, és bólintottak.

Hirtelen megcsörrent egy telefon. Cabura felegyenesedett, és felemelte a kagylót. Hallották, amint valami érthetetlen dolgot motyog, válogatott káromkodásokkal és átkozódásokkal tarkítva. Végül letette a kagylót, megragadta az üveget, és alaposan meghúzta. Hangos böfögés kíséretében hátradőlt a székben, és az asztalra tette sáros katonai bakancsát. Behunyta a szemét. Egy döglégy telepedett az orrára, de elhessegette.

Mino és Pèpe visszafojtott lélegzettel körülnézett. Minden a terv szerint haladt.

Öt perc múlva Cabura kinyitotta a száját. Újabb pár perc elteltével a két fiú meghallotta az első horkantásokat, amelyek hamarosan egyenletes, fülsértő horkolássá változtak.

Pèpe remegni kezdett. Le kellett tennie a mankóit, hogy egy gyökérhez támaszkodhasson.

– Nem hiszem, hogy menni fog, Mino – suttogta. – Egész biztosan felébred a szagtól. És akkor nekünk annyi. Szegény anyámnak is, akárcsak szegény szüleidnek és a testvéreidnek is.

– Ostobaság! Ne rémüldözz már! Az a disznó soha többé nem ébred fel! Csak várj, és majd meglátod! – Mino összeszorította a száját, amitől a keskeny, finom vonású kisfiúarc kemény kifejezést öltött. A pillantása szinte szikrázott sötét frufruja alatt.

Vártak még tíz percet. Cabura állán lassan végigcsorgott a nyál. Mélyen aludt. A fiúk az ablakhoz osontak. A második fázis véget ért. Most kezdődött a döntő fontosságú harmadik fázis, amelyhez pontosságra és biztos kézre volt szükség. Mino és Pèpe hosszú ideig gyakorolt arra, ami most következett.

– Add ide a botot! – suttogta Mino.

A bottal a kezében sietősen kinyitotta a konzervdobozt. Szúrós szag áradt feléjük. Mino az éterrel átitatott rongyot a bot vékony vége köré tekerte, és beékelte a hegyén lévő bevágásba. Aztán nagyon óvatosan bedugta a botot az ablakon, elvezette a disznó Cabura mellkasa fölött, egészen az állához. Az őrmester nyitott szájától néhány centiméterre megállt. A rongy most tökéletes magasságban lógott, közvetlenül Cabura orra alatt.

Mino a bot másik végét az ablakpárkányra támasztotta. Teljesen moccanatlanul kellett tartania, a rongy egy millimétert sem mozdulhatott. Megerőltető volt, és Mino gyorsan szedte a levegőt. Pèpe rémületében a szája elé kapta a kezét.

Cabura hirtelen összerándult a székben. A horkolás csuklássá változott. Mino összerezzent, de ügyesen odébblendítette a bot végére erősített rongyot Cabura arcától. Azután az őrmester álla finom remegésbe kezdett, ahogy a horkolás egyre magasabb hangra váltott, szinte olyan lett, mintha fütyülne.

Újra közelebb dugta a rongyot, most már csak néhány milliméternyire volt az alvó férfi orrától és nyitott szájától. Minónak össze kellett szednie magát, nehogy visszarántsa a botot, és a lábát a nyakába kapva elmeneküljön onnan. Nem kellett volna már meghalnia ennek a rohadéknak? Legalább ezerszer annyi éter volt a rongyon, mint a vattapamacson szokott lenni, amelytől a pillangók kimúltak a bádogdobozban.

Az őrmester hirtelen abbahagyta a horkolást. A mellkasa egyenetlen rohamokban emelkedett és süllyedt. Most már nem sok lehet hátra. Mino úgy érezte, hogy nem bírja tovább tartani a botot ebben a megerőltető helyzetben. Pèpének le kell váltania.

– Pè-Pèpe – suttogta. – Át kell venned. Nagyon lassan. Ne mozdulj! Ahogy gyakoroltuk. Nem bírom tovább.

Pèpe a félelemtől szinte megdermedve átvette a botot. Kissé áthajolt az ablakpárkányon, míg Mino egy parányit hátrébb lépett.

– Megy ez, Mino! – suttogta bátran.

Ebben a pillanatban az őrmester mély, szörcsögő hangot hallatott, mire Pèpe pánikba esett, és megpróbálta visszarántani a botot. A két karja azonban nem engedelmeskedett, és a rongydarab Cabura arcára csapott, leoldódott a botról, és a férfi orrán és száján landolt. A két fiú halálra rémülve berohant a dzsungelbe. Pèpe eldobta a botot, Mino pedig megbotlott az üres konzervdobozban, amely rettenetesen zörgött. Vacogó fogakkal kúsztak be egy gyökér mögé, és várták a végítéletet. De semmi sem történt. Egyetlen hang sem szűrődött ki az irodából, csak señor Mucca szelíd dzsungelpulykáinak a kotyogását hallották a szomszéd házból. Továbbá egy tukánt a mögöttük lévő fáról, több ezer rovar zümmögését, az árusok kiabálását a piactérről és az olajcég gépeinek zúgását a távolból. Ezt leszámítva csend volt. Hátborzongató csend.

A fiúk csaknem fél órán keresztül lapultak a gyökér mögött, mielőtt újra előmerészkedtek. A leveleken keresztül elláttak az ablakig. Tisztán ki tudták venni Cabura tarkóját és az íróasztalon pihenő lábát. Még mindig ugyanabban a pózban ült, mint amikor pánikba esve elmenekültek. Csak a horkolás szűnt meg.

Annyira meg voltak rémülve, hogy suttogni sem mertek, miközben óvatosan az ablakhoz kúsztak. Mino felemelte a fejét, hogy benézzen, de azonnal le is kellett buknia, a szobát ugyanis émelyítő, szúrós szag töltötte meg. Befogta az orrát, és újra benézett. A rongy még mindig az őrmester orrán és száján volt. Cabura nem mozdult, nem is lélegzett! A mellkasa teljesen mozdulatlan volt, és Mino látta, hogy a homlokán és a nyakán szinte elkékült a bőr. Az őrmester két keze, amelyek korábban összekulcsolva pihentek a hasán, most szinte a padlót súrolva lógtak a két oldalán. A keze is kék volt.

Mino a még mindig remegő Pèpe felé fordult.

– Meghalt! – mondta hangosan. – A rohadék Cabura halott. Megöltük.

Most már Pèpe is összeszedte a bátorságát, és benézett az ablakon. Azután komoly arckifejezéssel biccentett Mino felé.

Megölték azt a disznó Felipe Cabura őrmestert!

A fiúk az ablak alatt ültek, és izgatott fecsegésbe kezdtek arról, hogy milyen ügyesek voltak. Dicsérettel árasztották el egymást. A terv megvalósításának valamennyi lépése kiemelt fontossággal bírt. Talán nem tartotta Mino elszánt összpontosítással a botot az első néhány percben? Talán Pèpe nem szántszándékkal terítette a rongyot a disznó Cabura orrára és szájára, mielőtt visszahúzódtak az erdőbe? Talán nem várakoztak türelmesen egész idő alatt? Hallatlan jelentőségű hőstettet hajtottak végre. A legnagyobb könnyedséggel végeztek a falu brutális zsarnokával. Señor Gonzónak látnia kellett volna! Akinek Cabura puskatussal verte szét a fejét. Vagy señor Ticónak, akibe Cabura egyik armerója tizennyolc lövést eresztett. Señor Gomeráról nem is beszélve, akinek mérgező növényt kellett ennie, és aki most a saját apjának hitte magát, és egy lelket sem ismert fel a faluban. Mindannyiuknak látnia kellett volna, mit vitt véghez Mino és Pèpe!

Bosszút álltak. A két fiú áhítattal keresztet vetett, és megköszönték a Szent Szűznek, a falu védőszentjének a nekik adatott bátorságot.

Egy teljes órán át ültek az ablak alatt beszélgetve, miközben az éter elpárolgott, Cabura tagjai pedig megmerevedtek. Aztán Mino bemászott az ablakon, és levette a rongyot az őrmester arcáról. Megborzongott, amikor meglátta Cabura szemét. Csak a fehérjét lehetett kivenni, a tojás héja alatti hártyához hasonlított.

Egyetlen nyom sem maradhat. Senki sem tudhatott meg semmit. A hőstettüknek örökre titokban kellett maradnia. A délután további részében Mino és Pèpe Lucással és a teknősökkel játszott. Fantáziadús arcokat festettek a páncéljukra, olyan arcokat, amelyek a falu ismert embereit ábrázolták. Csak úgy dőltek a nevetéstől.

Nem sokkal sötétedés után örömteli hír terjedt el a faluban: a disznó Felipe Cabura őrmester halálra itta magát az Old Kentucky Bourbon. Five Years Oldból. Az eseményt számos házban csendben ünnepelték több pohár cukornádszesz mellett. És amikor Macondo atya az előírás szerint megkongatta a halált hirdető harangokat, többen esküdni mertek volna rá, hogy a harangozás ritmusa kifejezetten vidámnak hangzott.

Ám a megkönnyebbülés okozta öröm, hogy megszabadultak a brutális őrmestertől, nem tartott sokáig: alig egy héttel Cabura halála után a bikanyakú Pitrolfót nevezték ki az armerók új őrmesterének. A falusiak jól ismerték a kegyetlenségét.

A következő hónapokban számos egyéb nyugtalanító dolog történt, amelyek miatt a falu vénei közül többen meggyőződéssel állították, hogy az Ítélet Napja közeleg. És nemcsak az ő kis falujuk, hanem az egész világ számára.

Legelőször is ott volt D. T. Star és a Company. Egyre nagyobb területeket vágtak ki a dzsungelből, az olajfúrótornyok veszélyesen közel kerültek a faluhoz. A falusiak delegációkat küldtek egészen a tartomány székhelyéig, ám az eredmények nem voltak biztatóak. Az americanóknak az ország bármely részén joguk volt olajat keresni. Az elnök ezzel kapcsolatban nagyon fontos megállapodást kötött. Ezzel szemben a caboclók, a félindiánok, valamint az indiánok semmiféle joggal nem rendelkeztek az erdők és a föld tekintetében. Ellenben az országban gombamód szaporodó kisvárosokban esetleg találhatnak maguknak munkát. A delegációk erről értesültek a tartomány székhelyén.

Aztán ott volt don Edmundo hatalmas haciendája fent a szavannán, amely eddig legalább a néhány embernek adott munkát a faluban, különösen bizonyos időszakokban. Bár az évek során, ahogy a gépek átvették a feladatokat, egyre kevesebb volt a tennivaló, de mindig akadt valami. Mostanra ennek is vége szakadt. Don Edmundo felhagyott a földműveléssel. A pénzt, amit az olajjogon keresett, kotrógépekbe, teherautókba és buldózerekbe fektette, fiaiból pedig ingenierók lettek. Ugyanis egy új, korszerű út épült, amely a különböző olajmezőket kötötte össze a tartomány székhelyével. A gabonafélék és az állatok már nem voltak korszerűek a szavannán.

Ennek eredményeként egyfajta bevándorlásnak lehettek tanúi a faluban: munkanélküli mezőgazdasági idénymunkások vertek tanyát a tér körül, ahol jobbára verekedéssel, italozással és kockázással múlatták az időt. Az idénymunkások közül sokan igen agresszívak voltak, és megpróbálták fellázítani a falut don Edmundo és D. T. Star ellen. Hangosan beszéltek a socialismóról. Ezt a szót kevesen értették a faluban, kivéve señor Gomerát, aki saját apja nevében szocialistának vallotta magát. Ezért minden áldott nap valamennyi idénymunkással kezet rázott a piacon, és bemutatkozott nekik.

Mindez pedig oda vezetett, hogy Pitrolfo őrmester emberei erősítést kaptak: immár több mint harminc armero állomásozott a faluban, ami egyáltalán nem könnyítette meg a helyiek életét. Folyton a főtéren és a piacon járőröztek, és a vén Esmeraldától kezdve egészen Macondo atyáig bezárólag bárkit bármikor megmotozhattak.

Az új lakók beözönlésével a kereskedelem növekedésére lehetett volna számítani, ami a falusiak életszínvonalának növekedéséhez vezet majd, ám épp az ellenkezője történt. Az idénymunkásoknak alig vagy egyáltalán nem volt pénzük, ezért koldultak, vagy élelmiszert loptak a piacról. A kereskedők standjai körül alig lehetett kókuszdióhéjat találni. Az armerók pedig D. T. Star amerikai üzletéből vagy a tartomány székhelyéről szerezték be készleteiket.

Így aztán valamiféle megkönnyebbülés lett úrrá a falun azon a napon, amikor négy üres katonai autóbusz hajtott be a térre, és az armerók az összes idénymunkást a járművekbe kényszerítették. A tartomány székhelyére kellett deportálniuk őket, ahol – legalábbis az állításuk szerint – idővel szétszélednek, és legális, valamint a társadalom számára hasznos munkát végeznek majd. A buszok esztelen üvöltözés és ordítozás közepette indultak el, a járművek nyitott ablakaiból ökölbe szorított kezek hadonásztak, és valaki azt kiáltotta: Viva la revolución!

Ekkor különös módon többen, köztük Sebastian Portoguesa, señor Mucco és az öreg Olli Occus is észrevették, amint Macondo atya keze ökölbe szorul, az ajka pedig egyértelműen ugyanazt válaszolja: Viva la revolución!

* * *

Néhány héttel az idénymunkások kitoloncolása után történt valami, amitől a helyiek végképp úgy érezték, hogy betelt a pohár: D. T. Star nyolc nagy teherautóval, két buldózerrel és egy kotrógéppel hajtott be a faluba. Egy nagy olajfúrótornyot készültek építeni majdhogynem a falu kellős közepén, egész pontosan señor Gomera burjánzó paradicsomföldjén, amely továbbra is bőséges termést hozott, ugyanis señora Gomera ugyanúgy művelte a földet, ahogy a férje tette: a mérgező miamorate növények segítségével. Azon az estén Macondo atya az egész falut misére hívta – a pletykák szerint egy különösen fontos misére –, amelyen az atya beszédet készült mondani.

A templom az utolsó padig megtelt. Az emberek a folyosón és a falak mellett ültek. Macondo atya így szólt:

– Mostantól a jövőnk nemcsak Isten, a mi Mindenható Atyánk kezében van, hanem a miénkben is. Hiába próbáltuk alázatosan és udvariasan elérni, hogy a hatóságok meghallgassák a kéréseinket. Mezítláb járultunk kéréseinkkel don Edmundo, a fiai, D. T. Star és a Company elé. Elutasítottak, kigúnyoltak, leköptek, és sárba tiportak bennünket, mint holmi nyomorult kártevőket. Mi leköptünk, gúnyoltunk, megszentségtelenítettünk-e valaha bárkit? Mindenki vizsgálja meg a szívét a válaszért! Nemzedékeken át béke honolt a falunkban. Soha nem voltunk gazdagok, de kevesen haltak meg szegénységben. Azokban a városokban, ahová útnak akarnak indítani bennünket, az emberek úgy hullanak a szegénység okán, akár a legyek. Vannak betegségek, de nincs kórház a szegények számára. Az americanók nap mint nap újabb olajfúrótornyot telepítenek a tartományunkban. Olaj áramlik ki a földből. Olyan olaj, amelyet az itt jelenlévők közül senki sem ehet vagy ihat meg. Viszont jó pénzért eladják. A Company által bekasszírozott pénz Észak-Amerikába kerül. Ott égig érő házakat építenek belőle, és olyan autókat állítanak elő, amiket aztán eladhatnak a saját országunk tehetőseinek. A señor Gomera paradicsomföldjeiről hamarosan feltörő olaj rengeteg autót ellát majd üzemanyaggal, de még annál is több gyerek fogja éhesen álomba sírni magát. Hol van a mi Istenünk igazsága? Istenünk igazsága a mi kezünkben van. A mai napon nagy felelősséget rótt ránk: korábban elég volt, ha a saját fejünkben gondolkodtunk. Most el kell kezdenünk a fejünkön kívül gondolkodni. A földön, a hegyekben és a dzsungelben számtalan nyomorult és különös teremtmény rója az ösvényeket. A legtöbbjük létezésének megvan a létjogosultsága. Még a hiéna is megbízhat az anyjában. Mi azonban nem bízhatunk a kormányban, nem bízhatunk az armerókban, és señor Detestar részéről sem remélhetünk semmit. Ma saját magunknak kell feltennünk a kérdést: van-e új ösvény, amelyen elindulhatunk? Hogyan néznek ki a gondolatok, ha a fejünkön kívül gondoljuk végig őket? Mától kezdve semmi sem lesz olyan, mint azelőtt. Mindannyiunkon múlik, hogy visszatérhetünk-e valaha a normális kerékvágásba. Forduljunk az Úrhoz, és térdeljünk le Szent Anyánk előtt! Imádkozzunk erőért! Ne azért, hogy elviseljük, ha gúnyolnak és leköpnek, hanem azért, hogy legyen erőnk visszaköpni. „És amikor az Úr látta, hogy nagy az emberek gonoszsága a földön, és szívük állandóan a rosszra irányul, megbánta az Úr, hogy embert teremtett a földön.”

Ezt követően a férfiak a temető falánál csoportokba verődve megvitatták az atya szónoklatát. Nagy meglepetésükre két idénymunkás is felbukkant, akiknek ravasz módon sikerült elkerülniük a kényszerdeportálást. Mario és Benedicto volt az, mindketten rokonszenves fickók, soha nem húztak ujjat a falubeliekkel. Mario señor Freitas, Louis Hencator, señor Mucco és négy kamaszfiú mellé csapódott. Benedicto többek között señor Riverával, Sebastian Portoguesával és a fogatlan Eusebióval került egy társaságba. Bár a legtöbben egymás szavába vágva beszéltek, kijelentéseik tartalma nagyjából megegyezett: Macondo atya minden kétséget kizáróan azt üzente lelkesítő beszédével, hogy a férfiaknak cselekedniük kell. Arról azonban megoszlottak a vélemények, hogy pontosan miből is áll az a bizonyos cselekvés.

Egy idő múlva a két csoport egyesítette erőit, és annak érdekében, hogy a gondolatok és vélemények között rendet tegyenek, señor Rivera mindenkit a vendájába invitált. Miután a huszonhárom férfi mindegyike megtalálta a maga helyét az aprócska boltban, gondosan bereteszelték belülről az ajtót. Egyetlen hang sem szökhetett ki a falak repedésein.

Természetesen Mino és Pèpe is hallotta a beszédet a templomban. Az iszapos tó melletti köveken üldögéltek a félhomályban, és egy-egy nádszállal turkáltak a vízben. Mivel Cabura halála ellenére sem javult a helyzet a faluban, nem telt el nap anélkül, hogy ne emlékeztették volna egymást hőstettükre. Mert vitathatatlanul hőstett volt. Pèpe teljes komolysággal felvetette, hogy Pitrolfo őrmesterrel, valamint D. T. Starral és a három legkegyetlenebb armeróval is végezni kellene, Mino azonban nem támogatta az ötletet. Folyamatosan újabb armerók bukkantak fel, újabb őrmesterek, egyik rosszabb volt, mint a másik, és ki tudja, mennyi jefe akadna Észak-Amerikában D. T. Star helyére. Biztosan több mint tíz, gyanította. Márpedig annyi etil-acetátjuk nem volt.

– A buldózer valószínűleg holnap elpusztítja señor Gomera paradicsomföldjét – sóhajtotta Pèpe.

Mino bólintott, ám hirtelen felcsillant a szeme. – A buldózer! – kiáltotta. – A buldózereket is meg lehet ölni.

És miközben a falubeli férfiak señor Rivera vendájában vitatkoztak, Mino és Pèpe a sötétség leple alatt a gépszörnyeteghez kúszott, amely egy csodás paradicsomföldet készült elpusztítani. Tizennégy marék földet tömtek a gázolajtartályba, ismét ügyelve arra, hogy ne hagyjanak nyomot maguk után.

* * *

A következő hetekben különös hangulat uralkodott a faluban. Kívülről minden ugyanolyannak tűnt, a kereskedők a piacon árulták a zöldségeiket, señor Mucco a szelíd pulykáit etette, nem bízhatunk Rivera pedig a vendája számtalan fiókjából kínálta az áruit. A gyerekek kókuszdióhéjat gyűjtöttek, az asszonyok pedig tarót cipeltek bő szoknyájukban. De hol volt például Louis Hencator, Sebastian Portoguesa és az idénymunkás Benedicto a nagy folyón átívelő híd összeomlása előtti három napban? Annak a hídnak az összeomlása előtt, amelyet nem is olyan régen erősítettek meg, hogy kibírja az olajmezőkre irányuló és onnan induló szállítást. És mire készült señor Rivera és Mario, amikor egy késő este az erdőn át a D. T. Star amerikai magánvendája felé lopakodtak az olajfúrótornyok között? Miért vitt magával señor Freitas fejszét, amikor hajnali háromkor elhagyta a házát?

Vagy másképp is feltehetjük a kérdéseket: miért nem tudták beindítani az americanók a buldózert és a kotrógépet, amikor hozzá akartak fogni señor Gomera paradicsomföldjének letarolásához? És hová tűntek hirtelen az olajtornyok felállításához és a gépek javításához elengedhetetlen szerszámosládák? Miért zárták el folyamatosan a tartomány székhelyre vezető utat a kisebb-nagyobb földcsuszamlások? És hogyan omolhatott össze az új híd? Miért kaptak folyton defektet a teherautók és a terepjárók? Miért dőlt le két olajfúrótorony a dombon, ahol korábban magnóliák és kámforfák nőttek? Miért égett porig D. T. Star magánvendája? És honnan bukkant elő az a töméntelen termesz, amelyek miatt néhány napon belül összeomlott a fegyveresek casernája? És miért robbant fel egyik éjjel Pitrolfo őrmester irodája, az armerók ugyanabban az épületben lévő fegyvertárával együtt?

Még hosszasan folytatódhattak volna a kérdések, mindenesetre egy hónappal azután, hogy D. T. Star a faluba érkezett a gépeivel, hogy olajtornyot építsen señor Gomera paradicsomföldjén, señora Gomera még mindig kosárszámra hordta a piacra a legízletesebb piros paradicsomot.

Néhány héttel Mino tizenegyedik születésnapja előtt Amanthea Portoguesa hirtelen elmosolyodott, amikor egy fazék chilis rizst tett a férje és a két idősebb fia, Mino és Sefrino elé az asztalra.

– Lehet, hogy nem tettem bele elég sót – mondta tiszta és erős hangon.

Mino és Sefrino a széktámlához tapadva, döbbenten meredtek édesanyjukra, akitől hosszú évek óta egyetlen összefüggő mondatot sem hallottak. Mosolyogni pedig végképp nem látták.

Sebastian Portoguesa felugrott a székről, és térdre rogyott a felesége előtt. Könnyek folytak az arcán.

– Köszönöm, Szűzanyám, hogy végre meghallgattad imáimat! – suttogta. – Ó, Amanthea, drága Amanthea, gyönyörű feleségem!

– Ejnye, Sebastian, hogy viselkedsz? Ülj le szépen, és egyél!

Mino még soha nem élt át ehhez fogható étkezést. Ana Mariát, aki a ház mögött teregetett, azonnal behívták, Sefrino pedig elrohant a legkisebb testvérükért, Tèofilóért, aki a temető falánál játszott. A kisfiú egészen megijedt, amikor az anyját beszélni hallotta, hiszen egyéves kora óta nem hallotta a hangját. Amanthea pedig úgy beszélt, mintha a világ legnyilvánvalóbb dolga lett volna, mintha egyetlen percig sem hallgatott volna. Valójában úgy tűnt, mintha egyáltalán nem értené az étkezőasztal körül támadt izgalmat és ünnepi hangulatot.

Hamarosan az egész falu tudta, hogy Amanthea Portoguesa újra képes beszélni és mosolyogni, és a legtöbben ezt jó jelnek vélték.

* * *

A bokrok között egy pekarimalac röfögött, és a következő pillanatban Mino már azt is látta, hogy a társaival teljesen feltúrták a földet a hatalmas metadorfa körül. Letette a lepkefogó hálót, és egy letört faágra telepedett. Bár lenne egy lőfegyvere! Akkor leteríthetné az egyik pekarit. Mennyi húst főzhetne az anyja az edényeiben! Mino gyomra megkordult. Megszokta, hogy soha nem tudja rendesen megtölteni. De könnyen el tudta képzelni, milyen csodálatos érzés lehet, amikor jókora golyóként domborodik a hasa, majd jólakottan böfög egyet.

Bár találna egy igazán ritka pillangót, amelyért az apja sok pénzt kaphat! Meg volt győződve arról, hogy valahol a dzsungelben gyönyörű, ismeretlen pillangók vannak, amelyekről eddig egyetlen könyv sem írt.

Lenézett a konzervdobozára. Ma nem fogott morphót. Mindössze két statirát, egy, a Papilio nemhez tartozó fecskefarkú lepkét, és néhány kicsi, de nagyon szép Lycaenidaét. Nem volt valami különleges fogás. Miután a Company buldózerei egyre nagyobb területeket tettek tönkre a falu körüli dzsungelből, sok lepkefaj is eltűnt. Szinte már sosem látta a csodaszép Morpho montezumákat.

Ma beljebb megyek, gondolta Mino. Át akart gázolni a kis folyón, hogy bemerészkedjen a falu déli részén elterülő sűrű dzsungelbe, amelyet évente egyszer, az esős évszak legrosszabb napjaiban teljesen elöntött a víz. Azután már nem volt több ösvény, és lehetetlen volt áthatolni az esőerdőn.

Mino a kis folyóhoz ért. Egészen eddig jól kiismerte magát. Minden gond nélkül gázolt át a vízen. Azután egy kis bicskát húzott elő a zsebéből, és egy nagy keresztet vésett az egyik fa kérgébe.

Miközben óvatosan beóvakodott a félhomályos, párás dzsungelbe, ágakat tört le, és megfarigcsálta a fák kérgét, amelyek mellett elhaladt. Nem állt szándékában eltévedni. Hamarosan megállt, és megcsodált egy vérvörös passióvirágot egy bokron, vagy egy ernyősliliomot olyan színben, amilyet még soha nem látott. Lenyűgözve tanulmányozott egy gyönyörű törpeborsot, amely elegánsan csavarta zöld leveleit egy csupasz fatörzs köré. Magasan az ágak között gyökerezett. Mino ujjaival gyengéden végigsimított a kissé ragacsos, kerek körtén egy histeriavirág közepén. Mennyi szépség! Mennyi újdonság!

Balra tőle egy aranyvörös pillangó röppent fel hirtelen az ágak között. Mino magasra emelte a lepkefogó hálót, és már el is kapta. Egy ritka Heliconidae volt. Nem sokkal később két szépséges Ithomiidaéra tett szert, melyek szárnyaiban átlátszó mezők voltak. Azután becserkészett egy morphót, majd el is fogta, ám a pillangó egyik szárnya súlyosan megsérült. Ez egy kicsit lelombozta, ugyanis a lepke Peleides fajba tartozott.

Ezt követően jó ideig egy fa alatt álldogált egy csapat hoacint, más néven búbostyúkot hallgatva, amelyek olyan mókásan csacsogtak, hogy ő kis híján elnevette magát.

Hirtelen egy nagy, kék és sárga pillangó libbent el az orra előtt. Szaporán csapkodott a szárnyával, és hihetetlen ügyességgel cikázott a levelek és az ágak között. Csak nem egy Papilionidae, egy fecskefarkú? Nem, a színek nem egyeztek. Mino visszafojtotta a lélegzetét, és érezte, ahogy a szíve rendkívül hevesen ver, miközben minden idegszálát megfeszítve követte a pillangó repülését. Még soha nem látott ilyen lepkét, legalábbis élőt nem. Átadta magát a vadászatnak.

Háromszor is elhibázta, mert a pillangó hirtelen irányt változtatott. Az utolsó próbálkozásnál azt hitte, végleg szem elől téveszti, mert a lepke villámgyorsan eltűnt a dzsungelben, ám azután visszatért, és egyenesen Mino felé vette az irányt. A fiú mostanra minden egyébről megfeledkezett, csak az járt a fejében, mindenáron el kell csípnie ezt a pillangót.

A lepke végül egy mujarebokorra telepedett. Mino alig észrevehető mozdulatokkal közeledett hozzá, és a pillangó végül a hálójában landolt.

Kitikkadtan leült, és csak bámulta a csodálatos teremtmény, amelynek enyhe, kábító nyomást gyakorolt mellkasára. Összecsukott szárnyakkal hevert Mino kezében. Ő pedig gyakorlott ujjakkal, és anélkül, hogy a finom port megrongálta volna rajtuk, szétnyitotta a szárnyakat. A pillangó tökéletes volt. Kék és sárga, csodálatos mintával, a szárnyvégeken pedig két kis vörös szemmel. Kétségtelenül egy Papilionidae volt, egy fecskefarkú. Mino azonban még egyet sem fogott ebből a családból. Meg volt győződve arról, hogy kisebb vagyont tart a kezében. Alig várta, hogy az édesapjához hazaérve fellapozzák a könyveket!

Gyorsan a bádogdobozba dugta a pillangót, mielőtt magához térve elrepülhetett volna.

Az egyik keze vörösen égett. Természetesen hozzáért a mujarebokor leveleihez, ahol a pillangó ült. De nem is törődött vele, nevetve és táncolva követte visszafelé a nyomait a dzsungelen keresztül.

Amikor úgy vélte, már a folyó közelében jár, hirtelen iszonyatos zúgást hallott a maga mögött hagyott fák koronája felől. A zaj fülsiketítő volt, hirtelen heves szél kezdte szaggatni a fák leveleit, és Mino hajába kapott. A fülére kellett tapasztania a kezét. Amikor felnézett, három helikoptert látott, amelyek a fák tetejét súrolták. Ugyanolyan színűek voltak, mint az armerók egyenruhái: bordó és sárga. A falu felé tartottak.

Amikor a kis folyóhoz ért, rájött, hogy a helikopterek leszálltak. Mino bizonytalanul megtorpant, és a fülét hegyezte. Határozatlan félelem szorította össze a mellkasát. Csend volt, mélységes csend. A dzsungel állatai is megrémültek a hirtelen támadt, erőszakos zajtól.

Keresett egy sziklát a folyóparton, és leült. Égő kezét a langyos vízbe mártotta. Ez enyhítette a fájdalmat, mégis borzongani kezdett. Érthetetlen módon úgy érezte, hogy fázik.

Azután meghallotta a lövéseket. Először csak egyet-egyet, majd egész sorozatokat. Végül robbanásokkal és dübörgéssel tarkított, folyamatos ropogás hallatszott. Mino a fogát csikorgatta, és a tükörképét bámulta a vízben. Közben előre-hátra ringatózott, amitől a kép hol elmosódott, hol tiszta volt. Hirtelen észrevett valamit: a tükörkép fokozatosan megváltozott. Lehajolt, hogy jobban ki tudja venni. Először el sem hitte, amit lát. Megdörzsölte a szemét, és újra benézett a vízbe. Ott volt, tisztán és élesen. A víztükör teljesen nyugodtnak tűnt. Mino arcán különös mosoly suhant át, egy mosoly, amely belülről jött, egy olyan helyről, amelyet korábban nem ismert.

Végül a lövések és a robbanások elhallgattak, ám a csend nem tartott sokáig. A helikopterek ismét a levegőbe emelkedtek, és hurrikánként korbácsolták a dzsungelt. Hosszasan köröztek a környék fölött, végül eltűntek abban az irányban, ahonnan jöttek. Mino felállt a szikláról.

Lassan végiggyalogolt a dzsungelen keresztül vezető ösvényen. Egyszer megállt, és elővette a bádogdobozt. A gyönyörű pillangó ott feküdt benne tiszta, élettel teli színeivel.

Amint az olajtornyok feltűntek, füstszag és erős lőporszag csapta meg az orrát. Aztán felfedezte a füstöt. A faluból jött. Feketén és kísértetiesen gomolygott a fák koronái között. Mino futásnak eredt, először lassan, majd egyre gyorsabban.

– Apa! – kiáltotta. – Anya!

A templom füstölgő romhalmaz volt. Az egykori fal mellett megpillantotta Macondo atya kicsavarodott testét. A fejét széttépték a golyók. Valamivel távolabb az öreg Esmeralda feküdt egy vértócsában. Azután meglátta Lucást és Pèpét. Mozdulatlanul feküdtek, sikoltásra nyíló szájjal és elkerekedett szemmel. Pèpe véres torka alatt egy festett páncélú teknősbéka vergődött.

Mino sírva fakadt.

Mindenfelé szitává lőtt holttestek hevertek. A zöldségpiacot letarolták, a környéken lévő házak füstölgő romokká váltak. Vér, vér, vér. Mindent vér borított.

– Anya! Apa!

Mino sírva és kiabálva rohant, amilyen gyorsan csak bírt. Señora Serrata háza sértetlen volt. És ott állt a saját otthonuk, frissen meszelve, kék spalettákkal. A bádogfészert megkerülve megtorpant: a földön az ikertestvére, Ana-Maria feküdt, Tèofilóval a karjában. Mozdulatlanul és furcsán kifacsarodva hevertek. Ana-Maria jobb szeme fölött kis, kerek lyuk tátongott, Tèofilo szája körül pedig vér volt. Kis mellkasa nem emelkedett és nem süllyedt többé. Mino ekkor abbahagyta a sírást.

Sefrinóra, az édesapjára és az édesanyjára a nyitott bejárati ajtó előtt bukkant rá. Egy hatalmas vértócsában feküdtek, amely lassan megalvadt. Szétlőtt testük fölött legyek raja zümmögött. Az apja jobb keze még mindig Sefrino balját fogta. A mellette heverő feszítődeszkán egy félig preparált argantét pillantott meg.

Mino lefeküdt a földre, és négykézláb kúszott a vértócsához. Amikor elérte, az egész arcát belemártotta. Sokáig feküdt így, lélegzet-visszafojtva, de nem sikerült meghalnia.

Egy idő múlva feltápászkodott, és kidörzsölte a vért a szeméből.

És akkor észrevette.

Egészen tisztán és világosan látta, hogy a körülötte lévő vér nem vörös. Fehér volt. Fehér, mint a kókuszdió belseje.

Mino visszarohant a dzsungelbe. A kis folyó túloldalára, a fák mellett, melyeket néhány órája ő maga jelölt meg a késével. Egyre csak futott. Amikor besötétedett, behúzódott egy metadorfa gyökerei alá.

Fehér, fehér, mint a kókuszdió belseje.

{*} gyűlöl, megvet (spanyol)