Carol Marinelli

Első a család

Susan Mallery

Az eladott menyasszony

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Carol Marinelli, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A ROMANA 803. eredeti címe: Italy’s Most Scandalous Virgin

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Susan Macias Redmond, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Romana 804. eredeti címe: The Sheikh and the Bought Bride

(Harlequin Mills & Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: E. Fejes Júlia

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 803-804. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-952-5

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Carol Marinelli

Első a család

1. FEJEZET

– Hagyjuk ezt! – Dante Romano komor mosollyal válaszolt a nagybátyja vádjaira.

– Nem tehetjük. Mi nem szoktunk ilyet csinálni.

Az igazgatótanács konferenciára gyűlt össze a Romano Holdings székhelyén, Róma központi kerületében. Fagyos januári nap volt, de a téma forró. Minden mást beárnyékoltak a közelmúltban megjelent bulvárcikkek a vállalat részvényeinek többségét birtokló férfi kicsapongó életéről.

Dante Romano, az említett újságcikkek „hőse” az asztalfőn ült, és nem is próbált bocsánatot kérni. A testvére, Stefano azonban mindent megtett, hogy elterelje a figyelmet a kellemetlen témáról.

Dante a nagybátyjához fordult.

– Megmagyaráznád, miért nem, Luigi? – Sötét szemének tekintete fagyos volt. Kihívóan nézett a nagybátyjára, kíváncsian, hogy vajon meri-e folytatni a vegzálását.

– Szeretném hangsúlyozni, hogy mi nagy hagyományokkal rendelkező családi vállalkozás vagyunk.

– Ezt mindannyian tudjuk. – Dante megvonta a vállát.

– És mint családi vállalkozásnak, meg kell őriznünk a hírnevünket.

Dante dobolni kezdett az ujjaival a polírozott asztalon. Nem is gondolt rá, hogy megkönnyítse a nagybátyja dolgát. – És?

– A hétvégihez hasonló szalagcímek nem alkalmasak arra, hogy becsületes, példamutató családként mutassanak be minket…

– Elég legyen! – Dante türelme elfogyott. – Milliárdokat érő vállalat vagyunk. Ki a fenét érdekel, hogy kivel fekszem le?

Körbenézett a családtagokon, akiknek többsége gazdag és befolyásos volt, köszönhetően a Romano névnek. Csak néhányan tudtak a szemébe nézni, de az öccse, Stefano igen. Ariana, Stefano ikertestvére viszont láthatóan kényelmetlenül érezte magát a téma miatt.

De Luigi folytatta.

– Most, hogy apád ilyen beteg, és annyi változás áll előttünk, emlékeznünk kell azokra az értékekre, amelyekre a nagyapád építette a céget.

Famiglia, famiglia, famiglia… Dante már ezerszer hallotta, és elege volt belőle.

Igen, Dante szerette a családját, de sosem tudta elviselni, hogy az anyja tökéletesnek állította be őket, miközben ő is számos veszekedés tanúja volt. Annyi titok lappangott az asztal körül! Maga Luigi is majdnem tönkretette a céget a kaszinók iránti vonzalmával, amit Dante néhány évvel ezelőtt leplezett le. Akkor mentette meg először a céget.

– Várj, Luigi! A nagyapám valójában csak egy aprócska családi vállalkozást vezetett, de aztán jött apám, és látványosan terjeszkedni kezdett. Végül azonban viszonyt kezdett a titkárnőjével – mondta Dante.

– Igaz – szólt közbe ismét Stefano. – Hagyjuk ezt az egészet!

De Dante nem hallgatott.

– Miért? Apám mindig ragaszkodott a családi értékekhez, de aztán harminchárom év házasság után elhagyta a feleségét egy másik, sokkal fiatalabb nőért. Szóval ne merészeljetek kioktatni a családi értékekről! – Ismét körbenézett, de még mindig nagyon kevesen mertek a szemébe nézni. – Eleget tettem a cégért, nem kell magyarázkodnom a magánéletemről. Szingli vagyok, szingli is maradok, és azzal fekszem le, akivel csak akarok, még akkor is, ha az igazgatóság szívesen látna házasságban.

A nők imádták Dantét. Nemcsak hollófekete, sűrű haja és fekete szeme miatt. Talán a gazdagsága is játszott ebben némi szerepet, párosulva az ágyban tanúsított kitartásával.

De ennél többről volt szó. Hihetetlenül elbűvölő tudott lenni, holott gátlástalan szoknyapecérnek tartották.

Dante most tudatta a tanáccsal, mit tervez tenni.

– Továbbra is jól fogom érezni magam, és élvezni fogom a munkám gyümölcsét. Átkozottul keményen dolgozom, mint ahogy mindannyian tudjátok. Nélkülem már rég visszakerültünk volna a sufnicégek közé. Nem csak egyszer mentettem meg a vállalatot, hanem kétszer.

Dante hátradőlt a székében. Még nem végzett Luigival, de lehalkított okostelefonjára pillantott, és látta, hogy a klinika orvosa hívja.

Nem lepődött meg, hiszen várta a hívást.

Előző este meglátogatta apját egy neves firenzei kórházban, hogy megbeszéljék az átszállítását egy római hospice-házba. Dante főként Rómából dolgozott, Stefano Róma és New York között ingázott, és Ariana, aki sok időt töltött párizsi irodájában, szintén gyakran tartózkodott Rómában.

De előző este Rafael bejelentette, hogy meggondolta magát. Dante beleegyezett apja kívánságába, hogy visszatérjen a családi birtokra, a toscanai dombok között fekvő Luctanóban.

Közel álltak egymáshoz, még ha ez nem is volt mindig így. Kamaszkorában Dante kapcsolata apjával a legjobb esetben is távolságtartó volt. Amikor hétéves lett, megszületett Stefano és Ariana, és a család dinamikája megváltozott. A szülei közötti viták megszűntek, talán azért, mert a családi vállalkozás gyors növekedése megszabadította őket a pénzügyi gondoktól. Vagy ahogy Dante titokban sejtette, azért, mert őt Rómába küldték bentlakásos iskolába, és a család vett egy lakást, ahol az anyja sok időt töltött. Nyáron az apja is kivett egy kis szabadságot, és bevezette Dantét a szőlőtermesztés világába, amely mindig is a vállalkozásuk alapját képezte.

A húszas évei közepén Dante jól kamatoztatta üzleti érzékét, amikor a vállalat a csőd szélére került. Az apja minden energiáját a termelésnek szentelte, az üzleti oldalt pedig Luigira hagyta, aki impulzív volt, és rossz döntéseket hozott. Ráadásul túl sok időt és pénzt pazarolt a kaszinókra.

Dante vette át az irányítást, ami váratlan eredményt hozott: az apjával először kölcsönös tiszteletalakult ki köztük, majd bizalmas barátok lettek.

Amíg Mia Hamilton meg nem jelent a színen…

Dante nem tudta rávenni magát, hogy barátságos legyen vele.

A nő a névtelenségből a londoni iroda vezető asszisztensévé lépett elő, majd Rafael Romano személyi titkárnője lett.

Mindazonáltal az apja diagnózisa után Dante nem törődött az ellenségeskedéssel, és mindent megtett, hogy Rafael hátralévő idejét a lehető legkellemesebbé tegye. A Luctanóba való utazgatás azonban nem könnyítette meg Dante dolgát. Ráadásul az a nő is ott lesz…

A klinikán legalább Mia volt annyira tisztességes, hogy távozott, amikor a család látogatóba jött. Dante alig vett róla tudomást. Szenvedélyes ellenszenvet táplált apja második felesége iránt, és nem tetszett neki, hogy a nő a szülői házban tartózkodjon.

De ez nem Dantéról szól.

A kijelző ismét világítani kezdett, és látta, hogy az orvos ismét hívja.

– Miért nem tartunk egy rövid szünetet? – javasolta. – És akkor talán megbeszélhetnénk mást is, mint a szexuális életemet.

Luigi dühös tekintete alatt elhagyta a szobát, és egyenesen az irodájába ment. Négy nem fogadott hívása volt az apja orvosától, és amikor a kijelző ismét kigyulladt, fogadta a hívást.

– Itt Dante Romano.

Megtudta, hogy édesapja állapota hirtelen romlott, és mielőtt a családot értesítethették volna, Rafael Romano elhunyt.

Dante már hónapok óta tudta, hogy eljön ez a nap, mégis lelke mélyéig megrázta apja halálának híre.

A Basilica dei Santi Pietro e Paolo, a városrész legmagasabb pontján álló templom felé nézett, és tekintetét a hatalmas kupolára szegezte. Nem tudta elhinni, hogy az apja elment.

– Sokat szenvedett? – kérdezte Dante.

– Egyáltalán nem – biztosította az orvos. – Nagyon gyorsan történt. Az ügyvédje vele volt. A felesége a kórház területén sétált, de az apja halott volt, mielőtt visszaért volna…

Dante nem akart tudni róla. Mia Romano hamarosan eltűnik az életéből.

Elképzelte, ahogy az apja haldoklik az ügyvédje társaságában, amikor a családnak kellett volna vele lennie.

– Anyámat értesítették már?

– Nem – válaszolta az orvos. – Csak ön tudja. Romano asszony úgy gondolta, jobb lenne, ha én hívnám.

Nos, legalább Mia ezt helyesen látta, mert Dante semmiképpen sem tőle akarta volna hallani a hírt.

Amikor először találkozott vele, épp dühöngött. Idegesítette a pletyka, hogy az apjának viszonya van, de még nem tudta, hogy Mia a szeretője.

A nő magas sarkú cipőt és levendulaszínű ruhát viselt, és az olasz nyárhoz képest imádni valóan sápadt volt az arca. Szőke haját feltűzte, hogy zafírkék szeme, amelyeket világos pillák kereteztek, különösen jól érvényesüljön.

– Ki maga? – kérdezte Dante, amikor belépett az apja irodájába.

– Mia Hamilton – válaszolta a lány, és nem éppen tökéletes olaszsággal elmagyarázta neki, hogy ő az apja új titkárnője a londoni irodából.

A saját titkárnője több nyelven is folyékonyan beszélt, akárcsak Dante maga, de ebben a pillanatban túlságosan dühös volt, hogy ez feltűnjön neki.

Dante tisztán emlékezett az enyhe pírra, amely a lány nyakán indult, aztán az arcára is átterjedt. Feszültség vibrált a levegőben, ahogy egymást vizsgálgatták vágyakozva. De aztán belépett a szobába az apja.

Pontosabban: szerencsére Rafael közbelépett!

Később kiderült, hogy a törékeny Mia Hamilton milyen céltudatos, elszánt és szívós tud lenni. És milyen gátlástalan!

Nem, nem akart Rafael szeretője lenni; nem elégedett meg kevesebbel, mint hogy Rafael Romano felesége legyen.

Az akkori újságok tele voltak a Romano házaspár drámai és visszavonhatatlan válásával, és nem fogták vissza magukat Mia becsmérlésében. Aranyásónak bélyegezték, aki cukros bácsit keres, és állandó támadásoknak volt kitéve.

Később sokan Jégkirálynőnek nevezték – a sajtó, Dante rokonai, az igazgatótanács –, mert soha nem mutatta ki az érzelmeit.

Dante mégsem csatlakozott Mia becsmérlőihez, mert az ő ellenszenve mélységesen személyes volt.

Biztosította a vállalati tanácsot, hogy mindent megtett, hogy megvédje a céget a nő kapzsiságától. És bár azt mondta magának: látni akarja, ahogy a nő térden állva könyörög neki, mélyen legbelül egészen más okból akarta őt ebben a helyzetben látni.

Gyors válás következett, ami simán ment, és hat hónappal az első találkozásuk után Mia Hamiltonból Mia Romano lett. Dante természetesen nem vett részt az esküvői szertartáson. A testvérei és minden más rokon is hiányzott.

Dante édesanyja most már Rómában élt, mert Mia, a mostohaanyja beköltözött a toscanai családi házba.

Dante szüleinek a házába!

Apja betegségének egyetlen pozitívuma az volt, hogy visszavonult a római közéletből. Ennek következtében Mia valószínűleg rendkívül frusztrált volt, mert nem élhette Signora Romanóként a vágyott, csillogó életét.

De Dante most nem akart Miára gondolni. Az apja meghalt.

– Köszönök mindent, amit érte tett – mondta az orvosnak, aztán az előtte álló kellemetlen feladatra gondolt. – Tájékoztatom a családot.

Amikor befejezte a beszélgetést, mozdulatlanul állt, hogy összeszedje magát.

Az apja ugyanolyan gondosan tervezte meg a saját temetését, mint ahogyan első, toscanai szőlőbirtokának bővítését.

– Sarah – nyomta meg a házi telefont –, behívnád Stefanót és Arianát az irodámba?

– Természetesen.

– És Luigit is – tette hozzá.

Stefano csendben állt, amikor Dante közölte a szomorú hírt. Ariana, apja szeme fénye nem volt ennyire zárkózott, és vigasztalhatatlanul zokogott.

Luigi a fejét a kezébe hajtva ült, és döbbenten hallgatta a hírt.

– El kell mondanunk anyának – magyarázta Dante a testvéreinek. Felajánlotta Luiginak a helikopterét, hogy visszautazzon Luctanóba.

Sajnálatos, gondolta Dante a tanácsterembe visszatérve, hogy az igazgatóság előbb értesül Rafael haláláról, mint az édesanyja.

A komoly arcokat nézte. Néhányan sírtak, mert Rafael Romano jó főnök volt, tisztelt és szeretett ember.

– Ez a hír köztünk kell hogy maradjon – mondta Dante kissé rekedt hangon, más nem árulta el az érzéseit. – A hivatalos bejelentésre is idővel sor kerül, de előtte még tájékoztatnunk kell a hozzánk közel állókat.

Mindenki tudta, hogy kiről beszélt.

– Szegény anya! – nyögte Ariana.

– Ő erős asszony – vigasztalta Dante, miközben lementek a lifttel a földszintre. – Ő igazi Romano.

A válás ellenére édesanyja nem vette vissza a saját vezetéknevét, hanem megtartotta a Romano nevet. A jelenlegi helyzetben ez persze lényegtelen volt, és Dante sem akkor, sem most nem fordított erre figyelmet.

Róma utcáin haladva Ariana sírva ült a kocsiban. Stefano felhívta a menyasszonyát, Eloát, és tájékoztatta a szomorú eseményről.

– Anyának vele kellett volna lennie – mondta Ariana, amikor a fényűző Villa Borghese felé közeledtek, ahol Angela Romano lakott egy penthouse-ban. – Ez mind az ő hibája!

– Nem – mondta Dante, jól tudva, hogy Ariana Miára gondol. – Sok mindenért hibáztathatjuk, de apa haláláért nem. Ha odaérünk, akkor… – Félbehagyta, amikor meglátta az épület felé sétáló párt. Kézen fogva mentek, és a nő kissé kacérnak tűnt. Dante anyja nevetve hagyta, hogy egy férfi magához húzza.

A férfi ismerősnek tűnt, de Dante nem is tudta hová tenni…

– Hajts még egyszer körbe a háztömb körül – utasította Dante a sofőrt, és Stefano ránézett.

– Miért? – kérdezte.

– Össze kell szednem magam, mielőtt beszélünk vele.

Stefano összeráncolta a homlokát, és befejezte a telefonbeszélgetést Eloával. Dante látta a kérdést a tekintetében.

– Tudnia kell – mondta Stefano. – Hamarosan nyilvánosságra kerül.

– Persze – értett egyet vele Dante, és elővette az okostelefonját. – De előre figyelmeztetnünk kellene, és nem csak úgy, bejelentés nélkül felbukkanunk. Túl nagy lenne a sokk.

Felhívta az anyját, de üzenetrögzítőre kapcsolt. Újra próbálkozott, és Angela szerencsére ezúttal felvette.

– Dante? – mondta. – Pronto!

– Stefano, Ariana és én úton vagyunk hozzád.

– Miért?

– Anya – sóhajtotta Dante –, mindjárt odaérünk. Rossz híreink vannak számodra.

Amikor befejezte, Ariana szemrehányóan nézett rá.

– Túl nyers vagy, Dante. Miért mondtál neki ilyet a telefonban?

– Mert több mint harminc évig voltak házasok – vágta rá Dante. A feje zúgott attól, amit az imént látott. – Talán szüksége van egy kis időre, hogy összeszedje magát.

És hogy elküldje a szeretőjét!

Dante azon tűnődött, vajon az anyja is olyan óvatos lesz-e, mint ő, miközben a régi lifttel felmentek a tetőtéri lakásba.

Szerencsére így történt, mert amikor kinyitotta az ajtót, nyoma sem volt a szeretőjének.

– Dante, mit kerestek itt? – Aztán észrevette könnyező lányát és Stefano sápadt arcát.

Angela Romano megdöbbent, amikor rájött, mi történt.

– Gyertek be! – mondta, és bevezette őket a szalonba, ahol leültek.

– Gyorsan és békésen történt. A végső pillanatig megőrizte a méltóságát. Tegnap este magam is láttam őt, beszélgettünk, sőt nevettünk is…

– Vele kellett volna lennem, és elbúcsúznom tőle – mondta Angela, és sírni kezdett.

Igen, gondolta Dante, és átült az anyja mellé.

– Mi lesz a temetéssel? – Angela nyelt egyet. – Nem jártam Luctanóban, amióta…

Amióta a viszony nyilvánosságra került.

A botrány óriási volt, és Dante anyja a család római rezidenciájára költözött.

– Luigi és Rosa szívesen befogadnak – mondta Dante. – Vagy megszállhatsz egy szállodában.

Idáig jutottunk…

Az édesanyja arra volt ítélve, hogy szállodába menjen…

Dante bosszús volt, miközben az anyjának és magának is töltött konyakot, de igyekezett nem kimutatni. Miközben a temetés megszervezéséről tárgyaltak, sürgető vágyat érzett, hogy láthassa az apját.

– Felhívom Sarah-t, hogy a pilóta jöjjön értem, és vigyen Firenzébe, amint visszahozta Luigit. Látni akarom az apámat – mondta Dante. – Akar valaki velem tartani?

Stefano megrázta a fejét. Ariana megint sírni kezdett, és szintén visszautasította.

– Még ma este visszajövök – ígérte Dante. – És a temetés előtt mindannyian együtt megyünk Luctanóba.

Dante felhívta a kórházat, bejelentette a látogatását. Ezután jelentkezett Sarah-nál, és utasításokat adott a pilótának.

– Majd én megetetem Alfonzót – mondta készségesen Sarah.

Szemetek.

A kutya igazi sorscsapás volt, egy hétkilós, vak, vicsorgó bichon.

– Köszönöm.

A helikopter később a firenzei kórházba vitte, és Dante egyedül ment végig a hosszú folyosókon az apja szobájáig.

Mia már eltűnt, mire megérkezett, és ő örült, hogy elkerülte a kínos találkozást.

Rafael Romano békésen festett, mintha aludna, és az ágya melletti vázában lévő orchideacsokorból édes vaníliaillat áradt.

– Tudtad, ugye? – mondta Dante, és leült az ágy mellé. – Erre gondoltál tegnap este, amikor azt mondtad, vissza akarsz térni Luctanóba.

Aztán megfogta apja hideg kezét, és végül megtört a hangja, amikor feltette a kérdést, amit nem mert feltenni, amikor az apja még élt.

– Miért kellett elvenned azt a nőt, apa?

2. FEJEZET

A Rafael Romano temetése előtti estén Mia a fényűző Suite al Limonéból figyelte Dante helikopterét, amint az esőben egyre közelebb ér.

Azon a reggelen, amikor Massimón kilovagolt, Mia találkozott a frissen ásott sírral, és annyira megrémült, hogy az öreg lovat a helyszínen megfordította.

A Romano család rezidenciája egy völgyben feküdt, Luctano tartomány szélén, Toscana termékeny dombvidékén. A végtelen szőlősorok, amelyek beborították a dombokat, most a cég tulajdonát képezték, néhány birtok kivételével. Hogy ki lesz ezeknek a leendő tulajdonosa, azt a temetés másnapján jelentik be. Egy dolog volt biztos: nem Mia lesz az. Ő és Rafael már régóta megállapodtak ebben.

Rafaelt holnap temetik el a birtokon, és Mia még ma este el akart utazni.

A férje halála óta nem látott senkit a Romano családból, de a temetés előestéjén bizonyos hagyományokat tiszteletben kellett tartania, és teljesítenie kellett Rafael kívánságát.

Aznap este az egész család együtt fog vacsorázni, hogy koccintsanak Rafaelre a végső nyugalomra helyezése előtt.

Mia látta, hogy Ariana, Rafael legfiatalabb gyermeke kiszáll egy autóból.

Gyönyörű volt, dús haja hollófekete, és éppoly elkényeztetett, mint amilyen szép volt. Aztán az ikertestvére, Stefano következett, és Mia látta, hogy magával hozta Eloát, a lenyűgöző brazil menyasszonyát. Stefano ugyanolyan jóképű volt, mint Ariana, és ugyanolyan gőgös.

Minden Romano gőgös volt, de a legidősebb testvér túlszárnyalta az összes többit.

Dante kiszállt a helikopterből. Mia felkészült arra is, hogy megjelenik az oldalán egy nő, akivel épp randizit, és azt mondta magának, hogy nem érdekli. De a lélegzete elakadt, amikor Angela Romano jelent meg egy hosszú lábú topmodell helyett. Tetőtől talpig feketébe volt öltözve, és a fia karjára támaszkodott, amikor kiszállt.

Angela átvette a gyászoló özvegy szerepét.

Ó, ha tudnák!

A Romanók közül Dante volt az, aki a legnagyobb hatást gyakorolta Miára, mert szinte tapintható volt a megvetése, amit iránta érzett. Ragaszkodott hozzá, hogy mindenki angolul beszéljen a jelenlétében, nem udvariasságból, hanem hogy ne maradjon le az ellene irányuló megjegyzésekről.

Mia előre rettegett a találkozástól.

Valahányszor találkoztak, a férfi fekete szeme mintha a lelke mélyére nézett volna, és szavak nélkül azt üzente neki: tudja, nem szereti az apját, nyilván csak a pénzéért ment hozzá Rafaelhez.

Dante azonban nem tudta a teljes igazságot.

És soha nem is szabad megtudnia! Miát jól megfizették, hogy gondoskodjon erről.

De nem csak a látszatházassága volt az, ami felzaklatta Miát Dante jelenlétében. A férfi ismeretlen érzéseket ébresztett benne, amelyeket tapasztalatlansága miatt nem mert részletesen kielemezni.

Kopogtak az ajtón. Sylvia, a házvezetőnő tájékoztatta Miát, hogy a család körülbelül öt perc múlva érkezik.

– A gyerekek már úton vannak a házhoz – mondta, mire Mia cinikus mosolyra görbítette az ajkát.

Aligha „gyerekek” már.

– Köszönöm – mondta Mia, de amikor a házvezetőnő távozni készült, visszahívta. – Hogy vagy, Sylvia?

– Jól, köszönöm. – Sylvia erőtlenül megvonta a vállát. – Csak olyan szomorú vagyok!

– Tudom.

– Aggódom – vallotta be Sylvia. – A férjem és én… – Mia tudta, hogy a kedves házaspár hosszú évek óta a birtokon dolgozott és élt, és most valószínűleg retteg a jövőtől. – Rafael rettenetesen fog hiányozni nekünk. – Sylvia tekintete a bőröndökre vándorolt, amelyeket Mia már bepakolt az utazáshoz. – És ön is hiányozni fog.

– Köszönöm. – Mia megölelte a házvezetőnőt. Nem volt szentimentális, de Sylviát nagyon kedvelte. A rövid ölelés után hátralépett egy lépést. – Jobb, ha lemegyek a földszintre. Köszönök nekik, és udvariasságból megiszom velük egy italt, de én itt fent eszem.

– Természetesen. – Mint minden jó alkalmazott, Sylvia is jobban ismerte a helyzetet, mint a legtöbben.

Amikor elment, Mia ellenőrizte a külsejét a nagyméretű antik tükörben. Nagyon egyszerű fekete ruhát viselt, lapos cipőt, és szőke haját kontyba tekerte. Nyakába akasztotta az édesanyja gyöngy nyakláncát, de aztán elgondolkodott, hogy nem túl sok-e ez az ékszer egy gyászoló özvegy számára.

Aztán lement a széles lépcsőn. Szerencsére Romanóék még nem érkeztek meg, így egyenesen a társalgóba ment, ahol aperitif és harapnivaló volt kirakva, mielőtt az ebédlőbe ment volna.

Megállt a kandalló mellett, átkarolta a felsőtestét, és vett néhány mély lélegzetet, hogy megnyugodjon. Ekkor kinyíltak a bejárati ajtó szárnyai, és a Romano család tagjai beléptek.

Mit tegyek?

Nem tudom, gondolta Mia, és a tűzbe bámult. Mindannyian megvetették és elutasították őt. Az ő szemükben ő volt a felelős Rafael és Angela házasságának végéért. Vajon most elvárnák tőle, hogy eléjük menjen és üdvözölje őket?

Mia kételkedett ebben.

Az elmúlt néhány évben Rafael természetesen mindig jelen volt, ha valaki meglátogatta őket.

Most azonban teljesen más érzés volt Rafael nélkül fogadni a családot.

Mia halk hangokat hallott, ahogy újabb unokatestvérek érkeztek, miközben Sylvia igyekezett mindannyiukat a szalonba terelni.

– Apericena? – ajánlotta fel, de senki sem kért.

Úgy látszik, észrevették Mia távollétét, mert most Dante mély hangját hallotta, amely mérgesebb volt, mint valaha.

– És hol van a mostohaanyánk?

Mia libabőrös lett, amikor a férfi így szólította, holott minden adandó alkalommal így tett. Magabiztos lépteinek hangja elárulta, hogy a szalon felé közeledik.

– Á, hát itt vagy! – mondta az ajtóban.

Még csak nem is tett úgy, mintha udvarias akarna lenni.

Semmi puszi, semmi kézfogás. A hideg megvetésen kívül semmi másra nem volt képes.

Dante fekete öltönyt viselt, és fehér inge kissé gyűrött volt, ami nem felelt meg a tőle megszokott tökéletességnek. Borotválatlannak tűnt, és a szeme kissé vörös volt. Ettől eltekintve nem lehetett látni rajta, hogy gyászol. És igen, hihetetlenül jóképű volt, de Mia ezt még magának sem volt hajlandó bevallani.

– Részvétem a veszteséged miatt – mondta Mia, de tudta, hogy milyen mesterkélten és fásultan hangzott ez. – Nem jönnek a többiek? – kérdezte.

– Tényleg azt várod, hogy összejöjjünk egy italra? – Dante a rokonaira nézett, és keserűen felnevetett. – Egyenesen az ebédlőbe küldtem őket. Csak túl akarunk lenni ezen, Mia. Utána nyugtunk lesz.

– Rendben – mondta a nő, és távozni készült. – Akkor magadra hagylak.

– Nem! – kiáltott utána Dante, és látta, hogy a nő megmerevedik. – Velünk fogsz vacsorázni.

– Ez egy családi vacsora. – Mia elvörösödött, ahogy megfordult. – Mindannyian világossá tettétek, hogy nem vagyok szívesen látott vendég.

– Apám kívánsága volt, hogy ma mindannyian együtt legyünk, és különben is, ez az egyetlen lehetőségünk, hogy megbeszéljük a teendőket, mert hamarosan indulok a virrasztásra. Nincs időm mindent kétszer elmagyarázni.

– Mit kell elmagyarázni? Már minden meg van szervezve.

A legkevésbé sem akart Romanóékkal vacsorázni, de úgy tűnt, nincs más választása.

Dante meg sem várta a válaszát, sarkon fordult, és helyet foglalt az asztalnál.

– Tényleg csatlakozik hozzánk? – kérdezte Ariana, mert Rafael utolsó akarata ellenére senki sem gondolta, hogy Mia velük lesz.

– Azt hiszem, igen – válaszolta Dante.

– Hogy merészeli!

– Hagyd abba, Ariana – figyelmeztette halkan Dante.

3. FEJEZET

Az elhunyt tiszteletére az asztalfőn lévő helyet üresen hagyták, és Mia sok furcsa pillantást kapott, amikor leült az asztal túlsó végébe. Végül is ő volt a ház asszonya.

És ezért gyűlölték.

A Romanók saját szőlőjéből származó bort szolgáltak fel, azzal koccintottak.

– Dei morti parla bene.

Mia ismerte a mondást: a halottakról nem szabad rosszat mondani. Belekortyolt a borba, és kényszerítette magát, hogy lenyelje; olyan íze volt, mint a gyógyszernek.

Aztán Stefano felemelte a poharát, és bár Mia nem egészen értette, mit mond, udvariasan követte a példáját.

Aztán Luigi következett, és egyenesen Miára nézett.

– Dove c’è un testamento, c’è un parente.

„Ahol megjelenik egy végrendelet, ott megjelenik egy rokon is.”

Ez gyakori mondás volt halálesetek alkalmával, de ebben a helyzetben egyértelműen jelezte, hogy Mia a pénzért van ott.

Dante ránézett Miára, akinek a szeme sem rebbent a sértésre. A férfi nem emelte fel a poharát, és akarata ellenére csodálta a nő önuralmát. Annak ellenére, hogy nem kedvelte Miát, elismeréssel illette a viselkedését.

– Így van, Luigi. Holnap kétségkívül ott leszel az irodában a végrendelet felolvasásán. – Körülnézett. – Mint mindenki más.

Mia soha nem várta volna el Dantétól a segítség legcsekélyebb jelét sem, és bár most hálás volt neki, nem merte kimutatni. Furcsa érzés volt egy szobában lenni vele, és együtt étkezni.

Valahányszor Dante a közelében volt, furcsa érzése támadt, mert feszélyezve érezte magát.

Amikor az előételt felszolgálták, Dante rögtön a lényegre tért.

– Rafael azt kérte, hogy még egyszer utoljára hazajöhessen. A halottaskocsi tizenegykor érkezik, és nem sokkal később kezdődik a gyászmenet – magyarázta. Mia nyelt egyet, amikor a férfi ránézett. – Természetesen a kocsiban utazol, közvetlenül a halottaskocsi mögött – tudatta vele Dante.

– Kivel? – kérdezte Mia, miközben a szíve hevesen kalapált a gondolatra, hogy egyedül üljön a kocsiban.

– Ezt neked kell eldöntened. A következő kocsival megy Stefano, Eloa és Ariana társaságában. Luigi… – fordult a nagybátyjához – … a te családod az én kocsim mögött utazik.

– Anyának is részt kellene vennie a gyászmenetben – jegyezte meg Ariana.

– Ariana! – Dante hangja kissé ingerült volt. – Alig tud megállni a lábán. Már elfoglalja a helyét a templomban, mire a gyászmenet megérkezik.

– De az nem igazságos! Elvégre ő volt az…

– Elég! – figyelmeztette Dante.

Ariana volt az első, aki elhagyta a süllyedő hajót. A tányérjára dobta az evőeszközeit, és kiviharzott a szobából. Nem sokkal később egy autó hajtott oda, hogy visszavigye az anyjához.

Távozását mély csend követte.

Hosszú temetés lesz, gondolta Mia. Bár a birtok nagy része már a vállalat tulajdonában volt, Rafael magánbirtoka még mindig hatalmas volt. A gondolatra, hogy egyedül fog ülni a halottaskocsi mögötti járműben, Mia magában felnyögött, és minden erejével igyekezett nem a szülei temetésére gondolni.

Csendben folytatták az étkezést. Gyötrelmes volt, de amikor a tányérokat leszedték, Sylvia kezét érezte a vállán, ami megnyugtatóan hatott rá. Mia rövid időre felemelte a fejét, és hálás mosollyal köszönte meg a gesztust a házvezetőnőnek.

Dante észrevette a gyengéd mozdulatot.

Mintha Mia megérezte volna, hogy őt bámulja, hirtelen ránézett. A férfi nem fordította el a tekintetét, és szándékával ellentétben a szemében nyoma sem volt rosszallásnak.

Mia úgy érezte, csapdába esett a tekintete. Két éven át kényszerítette magát, hogy figyelmen kívül hagyja Dantét, és távolságot tartson tőle, de most nem tudta levenni róla a szemét. Két éven át dolgozott azon, hogy letagadja azt a fura bizsergést, amit a férfi jelenléte keltett benne. De most érezte, ahogy melegség kúszik fel a nyakán, egészen az arcáig.

Azt akarta, hogy a férfi elfordítsa róla a tekintetét, de nem tette.

A második fogás közben az asztalnál egyre feszültebbé vált a hangulat. Most Mia volt az, aki legszívesebben letette volna az evőeszközt, és felmenekült volna a szobájába.

– Hová üljön Angela a templomban? – kérdezte Luigi felesége Dantétól.

– Ahol akar.

– De melyik padban? – kérdezte Luigi. – Biztos, hogy az elhunyt gyermekeinek elöl kell ülniük az anyjukkal?

– Mia fog elöl ülni – mondta Dante. – Az illem azt követeli, hogy a volt feleség diszkréten a háttérben maradjon. – Dante persze tudta, hogy erre a legcsekélyebb remény sincs. Az anyja ott fog ülni elöl, gondolta Dante, és most az egyszer mintha együttérzett volna Miával.

Határozottan elhessegette ezt a gondolatot, és folytatta a másnapi program ismertetését.

– Én fogom mondani a gyászbeszédet. Mia? – Dante kérdésétől a nő döbbenten felkapta a fejét. – Megkérdeztem az összes rokont, van-e még valami, amit bele kellene foglalnom a beszédembe, és most téged kérdezlek. Van valami, amit szeretnél, hogy beleírjak?

Mia nem számított rá, hogy benne lesz a gyászbeszédben, és nem tudta, hogyan reagáljon, anélkül hogy megbántaná azokat, akik a legjobban szerették Rafaelt. Elvégre nagyon is tisztában volt azzal, hogy a házasságuk Rafaellel csak komédia volt.

– Mia? – kérdezte Dante nyomatékosabban.

A nő már nem tudott Dante sötét szemébe nézni, még akkor sem, amikor beszélt.

– Már mindent elmondtam apádnak, amit el akartam mondani. Bármit is írtál, biztos vagyok benne, hogy csodálatos lesz.

– Szóval nincs semmi, amit bele akarsz foglalni a beszédbe? – kérdezte Dante, hogy megbizonyosodjon róla.

Mia nem tudta, mit mondjon, és az örökkévalóságnak tűnő csendet csak az szakította meg, hogy Luigi hátratolta a székét, és felállt. Olyan undorral nézett Miára, hogy ő egy pillanatra azt hitte, a borospohara tartalmát az arcába fogja önteni. Ehelyett csak elment az asztaltól.

– A templomba megyek – mondta. – Szerintem ott melegebb van, mint itt, még nyitott ajtóval is.

– Mi is jövünk – mondta Stefano, és intett Eloának, hogy álljon fel, miközben vetett egy pillantást Miára, majd a bátyjához fordult. – Te is jössz, Dante?

– Előbb el kell intéznem néhány dolgot – utasította vissza Dante.

– Akkor később visszajövök érted a virrasztásra.

A család többi tagja lemondott a desszertről, és amikor elhagyták a szobát, Mia hallotta, hogy valaki ízléstelen megjegyzést tesz suttogva. Azt is megértette, hogy valaki olaszul szemrehányást tett neki, amiért egy könnycseppet sem ejtett.

Csak Dante maradt ülve.

– Hát, ez egész jól ment… – Mia hangja túl magasan szólt.

– Egyáltalán nem ment jól – ellenkezett Dante. – Fogalmam sincs, mit gondolt az apám, amikor azt kérte, hogy mindannyian együtt vacsorázzunk.

– Bocsáss meg – mondta Mia, és letette a szalvétáját.

– Nincs szükséged az engedélyemre, hogy felállj az asztaltól, Mia, de szépen kérlek, maradj.

A nő azonban felment a lépcsőn a lakosztályába, és azt kívánta, bárcsak neki ott szolgálták volna fel a vacsorát.

A pokolba veled, Dante!

Mia megszokta, hogy az estét egyedül tölti a Suite al Limonéban. Sylvia behúzta a függönyt, és miután Mia lezuhanyozott, és felvett egy hálóinget, bebújt az ágyba. Egyre jobban rettegett a következő naptól és a temetéstől.

Ez felidézte benne a szülei temetésének emlékét, és a puszta gondolattól, hogy egyedül üljön a kocsiban a halottaskocsi mögött, hideg veríték borította el. Szeretett volna egy csésze forró, nyugtató teát, de nem volt kedve lemenni és főzni egyet, mielőtt Dante elmegy.

Rafael halála óta Mia ijesztőnek találta, hogy éjszaka egyedül kell lennie ebben a nagy házban.

Lefeküdt az ágyba, és olvasni próbált, de amikor meghallotta, hogy Stefano jön Dantéért a virrasztás miatt, félretette a könyvet. Az ajtó csukódásának hangját gumiabroncsok ropogása követte a kavicson. Mia csak ezután vette fel a fürdőköpenyét, és hagyta el a lakosztályt. Menet közben felkapcsolta a villanyt. Minden nyikorgásra összerezzent, ahogy óvatosan lement a lépcsőn. Amikor kinyitotta a konyhaajtót, rájött, hogy nincs egyedül, mert Dante ott ült egy konyakkal a kezében.

– Ó! – kapkodta a levegőt Mia, amikor meglátta. Zavarban volt, hogy így mutatkozik Dante előtt. – Azt hittem, már elmentél.

– Nem. Úgy döntöttem, hogy nem megyek el a virrasztásra. – A férfi ritkán magyarázkodott, és ő önkéntelenül is megkérdezte magától, miért teszi. – Aznap, amikor apám meghalt, vele voltam este. Nem akarom újra látni.

Mia bólintott. Személy szerint nem tudott elképzelni rosszabbat, mint egy nyitott koporsó mellett tölteni az éjszakát egy templomban.

– Csak inni akartam valamit. Te is kérsz?

Mia megrázta a fejét, de aztán udvariasan válaszolt, talán azért, mert eszébe jutott, hogy a következő napot még ki kell bírniuk.

– A szállodába készülök. Ja, és a holnapi terv kicsit megváltozott. Stefano ragaszkodik hozzá, hogy Eloa is részt vegyen a temetésen.