A HARDBOILED SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

HARLAN COBEN

A kisváros titkai

Az ártatlan

Az erdő

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Egyezés

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Örökre eltűnt

Senki fia

Szökevények

Úgyis megtalállak

Végakarat

Vér a véremből

Az ártatlan

Win

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

JAMES ELLROY

Általános pánik

Ez a vihar

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfidia

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Az áruló tánca

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Nem akarod tudni

Öntörvény

Özvegyek klubja

Rögeszme

Tégla

Végjáték

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Nobody’s Fool. Published by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

Copyright © 2025 by Harlan Coben

Grand Central Publishing Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104 grandcentralpublishing.com

All rights reserved

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító © Palcsó Renáta, Relatív

Fordította Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 179 6

ISSN 2559 9550

A „Négyek bandája” többi tagjának

Nicola Shindler

Richard Fee

Danny Brocklehurst

Nagyszerű partnerek, még jobb barátok

PROLÓGUS

Azt hiszem, akkor romlott el minden, amikor megláttalak.

Alig huszonegy éves voltam. Visszanézve, egy kisfiú. Abban az évben végeztem a Bowdoin College-ban, és nagy elánnal vetettem bele magam a hozzám hasonlók körében oly népszerű hátizsákos Európa-túrába. Éjfél volt. A nightklubban lüktetett a zene. Spanyolországban, a Costa del Sol egyik szórakozóhelyén az első üveg Victoria Málagámat szürcsöltem. Ez volt a legolcsóbb cerveza, amit árultak, de hát alig volt pénzem. Azt hittem, a szokásos bulizós éjszaka lesz, tele reménnyel, rettegéssel, hogy kimaradok valamiből, és a végén a csendes csalódottsággal (értsd: nem jön össze semmi). És akkor megláttalak a táncparketten.

A dj Kylie Minogue Can’t Get You Out of My Head-jét üvöltette, ami, lássuk be, a lehető legtökéletesebb szövegnek bizonyult. Még ma, negyed századdal később is annak látom. Találkozott a tekintetünk, rajtam is felejtetted a tiedet, de nem tudtam elhinni, hogy tényleg engem nézel. És nem csak azért, mert nem voltunk egy súlycsoportban. Mert persze nem voltunk. Hanem leginkább azért, mert körülöttem a Bowdoin lacrosse-csapatának a játékosai ültek – Mikey, Holden, Sky, Shack és persze a csapatkapitány, Quinn –, mind izmosak és jóképűek, majd kicsattantak az egészségtől. Mint a fiatal Kennedyk azokon a képeken, amiken Hyannis Portban fociznak. Azt hittem, közülük nézed valamelyiket, talán Quinnt azzal a pazar, hullámos hajával és a csodás testével, amit csak a súlyzók, a hajzselé és a szteroidok tökéletes kombinációja tud létrehozni.

Mintha csak bizonyítani akarnám a tételemet, látványosan balra, majd jobbra fordítottam a fejem. Amikor megkockáztattam, hogy visszanézzek rád, te valahogy megálltad, hogy ne kezdd el forgatni a szemed, hanem megkegyelmeztél, és egy aprót biccentettél felém. Megint találkozott a tekintetünk – vagy inkább csak olyan voltál, mint azok a régi festmények a Pradóban, amik követik a nézőt a tekintetükkel. Szeretném azt mondani, hogy minden elhalványult körülöttünk a Palmeras diszkóban, mint valami nyálas filmben, amelyikben hirtelen leáll a zene, és a kamera ráközelít a két szereplőre, rád és rám, de nem ez történt.

A táncparkett zsúfolásig volt fiatal bulizókkal. Valaki neked ütközött. Aztán még valaki. A zene ütemére mozgó testek hullámzottak közöttünk.

Eltűntél a szemem elől – mintha elnyelt volna a tömeg.

Felálltam. A lacrosse-os fiúk, akikkel egy asztalnál ültem, ezt természetesen észre sem vették. Inkább kabala voltam nekik, mint barát, afféle komikus figura, a fura srác, akinek elsőben a szuper népszerű Quinn volt a szobatársa. A legtöbben azt hitték, indiai vagyok, gyakran Apunak hívtak, és valami dél-ázsiai akcentust utánoztak, ami meglehetősen idegesítő volt, lévén Fair Lawnban, New Jersey-ben születtem és nevelkedtem, és úgy is beszéltem. Eredetileg nem velük akartam volna Európába jönni, de a legjobb barátaim, Charles és Omar mindketten munkába álltak már, egyikük Manhattanben a Bank of Americánál, másikuk genetikai kutatásokat folytatott a Mass Generalnál. Engem felvettek a Columbia orvosi karára, és ősszel kezdtem volna – ezzel együtt igazából elég menő volt, tulajdonképpen hízelgő is, hogy a srácokkal utaztam, még akkor is, ha csak Quinn miatt.

Nem is mentem, inkább úsztam a parkett felé az izzadt, hullámzó testeken keresztül. A dj most Sophie Ellis-Bextor Murder on the Dancefloor-jára váltott, ami visszanézve szintén indokolt volt, vagy talán ironikus, bár kicsit össze vagyok zavarodva az ironikus szó tényleges jelentésével kapcsolatban, amióta Alanis Morissette elénekelte azt a számot, és még most, negyed századdal az után az éjszaka után sem akarnék tévedni.

Egy teljes percig eltartott, míg átverekedtem magam a sok izzadt testen, és megtaláltalak a táncparkett közepén. Lehunytad a szemed, a karodat felfelé nyújtottad, lassan, selymesen, érzékien mozogtál, és még mindig nem tudom, mi a neve annak a táncmozdulatnak, de teljesen elvarázsolt. A kinyújtott karod miatt felhúzódott a pólód, és látni engedte napbarnított hasadat. Egy pillanatig csak álltam ott, és bámultalak. Olyan elveszettnek és békésnek tűntél, hogy majdnem otthagytalak.

Képzeld, ha megtettem volna.

De sajnos szokatlanul vakmerő voltam. Attól az egy sörtől felbátorodtam, odaléptem hozzád, és megkocogtattam a vállad.

Felriadtál, és kinyitottad a szemed.

– Táncolunk? – kérdeztem.

Őrület, hogy csak úgy bedobtam magam. Szerintem soha életemben nem csináltam ilyet. Egy gyönyörű nő egyedül táncol, én meg pofátlanul leszólítom.

Vágtál egy grimaszt, és azt kiabáltad:

– Mi van?

Igen, olyan nagy volt a zaj. Közelebb hajoltam.

– Akarsz táncolni? – kiabáltam, és próbáltam egész közel hajolni a füledhez, de azért kicsit oldalt, nehogy kilyukasszam a dobhártyádat.

Most másfajta grimaszt vágtál, és azt kiabáltad:

– Táncolok.

Ez volt az a pillanat, amikor normál esetben eloldalogtam volna – és valószínűleg nemcsak én, hanem a legtöbb fiú. Miért nem tettem? Mit láttam a szemedben, ami miatt még egyszer próbálkoztam?

– Mármint velem – kiabáltam.

A szád jobb széle mosolyra húzódott. Még ma is érzem a bőröm alatt.

– Tudom. Hülyülök.

– Jó poén – mondtam. Nem tudom, elhitted-e, vagy szarkazmusnak értelmezted, de a történelmi hűség kedvéért elmondom, hogy szarkazmus volt.

Táncolni kezdtünk. Te a legnagyobb természetességgel mozogtál. Laza voltál, érzéki, magával ragadó. Megvolt az a képességed, hogy tökéletesen elengedd magad, a mozdulataid egyszerre látszottak spontánnak, mégis megkoreografáltnak. Én úgy táncoltam, ahogy tőlem telt, azaz kicsit túl nagy igyekezettel mozogtam egyik oldalról a másikra, nem is azért, hogy úgy nézzen ki, mintha jól táncolnék, inkább el akartam tűnni, beleolvadni a tömegbe, hogy ne is vegyenek észre, és ne nézzek ki totál idiótának. A mozdulataimmal csak azt próbáltam elkerülni, hogy kinevessenek, amitől persze még jobban látszott, hogy feszengek – vagy lehet, hogy azért éreztem így, mert tényleg feszengtem.

Te viszont nem zavartattad magad különösebben.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

– Annának. Téged?

– Kierce. – Aztán, ki tudja, miért, hozzátettem: – Sami Kierce. – Jesszus, ez de bénán hangzott. Mintha James Bondnak képzelném magam.

A lacrosse-csapat felé böktél az álladdal.

– Nem nagyon illesz közéjük.

– Mert nem vagyok magas és jóképű?

Megint az az apró mosoly.

– Tetszik az arcod, Sami Kierce.

– Köszönöm, Anna.

– Karakteres.

– Ez egy eufemizmus a jelentéktelenre?

– Veled táncolok, nem velük.

– Mondjuk nem is kértek fel.

– Igaz – válaszoltad. Aztán megint az a kis mosoly. – De nem is velük fogok elmenni ma este.

Nagyon kikerekedhetett a szemem, mert felnevettél azzal a gyönyörű nevetéseddel, megfogtad a kezem, táncoltunk tovább, kezdtem én is ellazulni, és igen, két órával később együtt mentünk el a klubból, miközben a fiúk a csapatból az öklüket rázták, füttyögtek, és azt üvöltötték kórusban, részegen: Kierce, Kierce, Kierce!

Megfogtuk egymás kezét. Lementünk a tengerpartra. A holdfényben megcsókoltál. Még mindig érzem a Földközi-tenger sós illatát. Hozzád mentünk, egy szerény emeletes házba; megkérdeztem, hogy van-e lakótársad. Nem válaszoltál. Megkérdeztem, mióta vagy Fuengirolában. Nem válaszoltál.

Soha nem volt még azelőtt egyéjszakás kalandom. Soha nem szedtem fel senkit éjszakai szórakozóhelyen. Pontosabban soha nem szedett fel senki. De nem voltam szűz. Tizenegyedikben jártam Sharyn Rosenberggel, és egy csomószor csináltuk, mégis ideges voltam. Megpróbáltam úgy viselkedni, mint Quinn. Neki aztán volt önbizalma. Elsőéves korunkban folyton felszedett valakit, és az éjszaka közepén jött haza, vagy volt, hogy csak másnap reggel. Amikor egyszer megkérdeztem, miért nem hoz fel soha senkit a szobánkba, azt mondta: – Nem akarom, hogy bármi is rajtam maradjon belőlük, vágod? – és bevonult a zuhany alá legalább fél órára.

Quinn-nek komoly kötődési problémái voltak. Valószínűleg még mindig vannak.

Aznap este összebújtunk a kanapén, és csókolóztunk, aztán egy idő után elaludtál. Vagy beájultál, ma sem tudom. Le sem vetkőztünk. Arra gondoltam, hogy elmegyek, de valahogy udvariatlannak tűnt volna, úgyhogy becsuktam a szemem, megpróbáltam kényelmesen elhelyezkedni, úgy tettem, mintha én is aludnék.

Amikor reggel felébredtél, elmosolyodtál.

– Örülök, hogy még mindig itt vagy – mondtad.

– Én is örülök – válaszoltam.

Aztán kézen fogtál, bevittél a fürdőszobába, a zuhany alá. A többit nem részletezem.

Két nappal később a lacrosse-os fiúk továbbmentek Sevillába. A málagai pályaudvaron búcsúztam el tőlük. Quinn rátette a hatalmas kezét a vállamra, és lenézett rám.

– Ha a következő három napban befejezed a csajozást, akkor tali Sevillában. A negyedik és az ötödik napon Barcelonában leszünk, hat nap múlva meg átmegyünk Dél-Franciaországba.

Még folytatta volna, de emlékeztettem rá, hogy én csináltam az útitervet, szóval pontosan tudom, mikor hol lesznek. Gyorsan, de határozottam átölelt. A srácok ökölpacsit adtak. Megvártam, amíg felszállnak a vonatra.

Furcsa lesz, amit most mondok, Anna: soha többet nem láttam egyik csapattagot sem.

Holden egyszer felhívott, amikor zsaruként dolgoztam – már nem vagyok az –, mert a fiát letartóztatták valami verekedés miatt. De nem találkoztunk. Mikey-val sem, Sky-jal sem, Shackkel sem. Sőt, Quinn-nel sem.

Soha nem láttam viszont egyiküket sem.

De kíváncsi vagyok, hogyan alakult volna az életem, ha tartom magam az útitervünkhöz, és elmegyek velük Sevillába.

Kíváncsi vagyok, a te életed hogyan alakult volna.

Talán mindent megváltoztatott volna számodra is. Nem tudom.

Kerülgetem a forró kását, Anna.

Nem voltunk szerelmesek egymásba, azt nem hiszem. Könnyű, nyári kaland volt. Nem törted össze a szívem. Bár talán jobb lett volna. Azon túl tudtam volna lépni. Volt, hogy összetört a szívem, előtte is és azóta is. Pár évvel később ennél sokkal nagyobb veszteség ért, de Nicole-lal legalább lezártuk a dolgot.

Lezárásra szükség van, Anna.

De veled…

Még mindig húzom az időt.

Az ötödik napunk volt együtt. Megbeszéltük, hogy kijelentkezem a hostelből, és átcuccolok hozzád. Csordultig volt a szívem. Az estéket nightklubokban töltöttük. Ittunk. Drogoztunk is, nyilván. Azt nem tudom, mit. Nem voltam valami nagy partiarc, de te bulizni akartál, úgyhogy benne voltam. Miért is ne? Legalább élek egy kicsit, nem igaz? Volt egy „forrásod” – egy valamivel idősebb holland srác, Buzznak hívták, lila punk haja volt, orrkarikája és fonott karkötői. A beszerzést mindig te intézted. Te akartad így. Mindig az El Puerto Hotel mögötti sarkon találkoztatok Buzz-zal. Emlékszem, suttogva beszéltetek, aztán volt, hogy kicsit emeltebb hangon. Gondolom, alkudoztatok egy kicsit, mielőtt átadtad Buzznak a pénzt, ő meg neked az akármit.

Mit tudtam én? Fiatal voltam, és fogalmam sem volt semmiről.

Buliztunk. Hajnali három körül értünk haza. Szeretkeztünk. Inkább elájultunk, mint elaludtunk. Dél előtt soha nem ébredtünk föl, de inkább még később. Kimásztunk az ágyból, és lementünk a strandra.

Ez ment mindennap.

Nem emlékszem jól arra az utolsó estére.

Nem furcsa? Azt tudom, hogy visszamentünk arra a helyre, ahol először találkoztunk, a Palmerasba, de arra nem emlékszem, hogy eljöttünk, és arra sem, hogy felmegyünk a dombra a házhoz, ahol laktál – egyébként is, miért laktál te egy fuengirolai társasházi lakásban? Miért nem szállodában laktál, vagy hostelben, mint a többi fiatal? Miért nem volt se lakótársad, se barátaid, se ismerősöd azon a Buzzon kívül? Miért nem kérdeztem erre rá? Csak a szikrázó spanyol napsütésre emlékszem, ami másnap reggel felébresztett.

Az ágyadban feküdtem. Emlékszem, felnyögtem, amikor a nap a szemembe sütött, és rájöttem, hogy ha ebből a szögből ér, akkor már dél is elmúlt, és mi megint elfelejtettük behúzni a sötétítőt.

Vágtam egy grimaszt, hunyorogtam, és a szemem elé emeltem a kezem. De mintha vizes lett volna. Valami nedves és ragadós volt rajta. És valami volt benne.

Lassan az arcom elé emeltem.

Egy kés.

Egy kés volt a kezemben.

Az a nedvesség vér volt.

Megfordultam az ágyban, a te oldalad felé.

Akkor szakadt ki belőlem a kiáltás.

Vannak tudósok, akik szerint a hangok soha nem halnak el. Elhalványodnak, elhalkulnak, elenyésznek, amíg már emberi fül nem hallja őket, de ott vannak valahol a mélyben, és ha képesek lennénk elég csendben maradni, akkor az örökkévalóságig hallanánk őket.

Az a kiáltás ilyen volt.

Néha az éjszaka csendjében még most is hallom a visszhangját.

ELSŐ FEJEZET

Huszonkét évvel később

Egy fa mögött álltam, és nagylátószögű objektívvel a rendszámtáblákat fényképeztem. A parkoló tele volt, így a legdrágább autótól kezdve haladtam – hihetetlen, hogy egy Bentley parkol a vécé mellett –, sorrendben a listán lefelé.

Nem tudtam, mennyi időm van, mielőtt az alany – egy Peyton Booth nevű gazdag pasas – kijön. Öt perc, tíz perc? Azért csináltam a képeket, hogy elküldjem a járműnyilvántartóba az emberemnek, aki a rendszám alapján kikeresi a tulajdonost. E-mailen elküldi neki a fotókat, és megfenyegeti, hogy nyilvánosságra hozza őket, hacsak nem fizet ötszáz dollárt egy megadott, lenyomozhatatlan készpénzes számlára. Ötszázat. Nem vagyunk telhetetlenek. Ha nem válaszol – és az esetek 90 százalékában nem válaszolnak –, nem történik semmi, de így is pont elég pénzt keresünk, hogy megérje.

Hát igen, nehéz idők járnak.

A park túloldalán álltam, úgy voltam felöltözve, amit annak idején hobónak mondtunk. Vagy csövesnek, vagy csavargónak. Elfelejtettem, hogy ma mi erre a megfelelő eufemizmus, úgyhogy megkérdeztem Debbie-től.

– Hajléktalan – világosított fel.

– Tényleg?

– Vagy klosár. Mindkettő szar.

– Te melyiket választanád?

– Az istennőt.

Debbie, az istennő azt állítja magáról, hogy 23 éves, de fiatalabbnak néz ki. Sok időt tölt különböző „klubok”– ha már eufemizmus – előtt szomorú arccal, és minden férfinak, aki kijön, könnyekkel a szemében odakiált: „Apa, de miért?” Poénból kezdte, mert tetszett neki, ahogy egyesek lesápadnak és ledermednek, de ma már vannak törzsvendégek, akik köszönnek, és néha még egy húszast is odadobnak neki.

– A kapitalizmus és az etika miatt csinálom – magyarázta egyszer.

– Ezt hogy érted?

– Hát a kapitalizmust nyilván érted.

Debbie-nek jók a fogai, ez nem gyakori errefelé. A haja is tiszta. Ujjatlant viselt, és a karján nem voltak tűnyomok.

– Értem: pénzt keresel – bólintottam. – De hogy jön ide az etika?

Megremegett az alsó ajka.

– Van, aki elrohan, amikor meglát. Mintha rátapintanék valamire. Mintha emlékeztetném arra, akinek lennie kellene. És talán, persze csak talán, ha annak idején lett volna egy lány, olyan, mint én, és valahogy, akárhogy, visszatartotta volna az apámat attól, hogy ilyen helyekre járjon…

Elcsuklott a hangja. Lehajtotta a fejét, pislogott, az ajka még mindig remegett.

Egy pillanatig az arcát tanulmányoztam.

– Brühühü – mondtam végül.

Hirtelen abbahagyta a pislogást és a remegést, mintha minden érzelmet letöröltek volna az arcáról.

– Mi van?

– Szerinted beveszem ezt az apakomplexus-maszlagot? – Megráztam a fejem. – Ennél azért többet vártam tőled.

Debbie nevetett, és belebokszolt a karomba.

– Baszki, Kierce, te biztos nagyon tuti zsaru voltál.

Megvontam a vállam. Az voltam. Fogalmam sincs, Debbie hogy került az utcára, ő meg nem beszél róla, és ez mindkettőnknek megfelel.

Az órámra néztem.

– Showtime? – kérdezte Debbie.

– Elvileg igen.

– Nem felejtetted el a kódot?

Nem. Ha azt kiabálja, Apa, de miért?, akkor nem a mi emberünk jött ki. Ha azt, Apuka, a gyerekedet hordom!, akkor Peyton az. Ezt Debbie találta ki. Ötven dolcsit adtam neki ezért, de ha megkapom, amire a White Shaw-nak szüksége van, akkor felemelem százra.

Debbie elindult az úton egy olyan pontra, ahonnan látja a klub bejáratát. Én nem láttam onnan, ahol álltam. Megmutattam neki Peyton Booth fotóját a telefonomon, szóval tudta, hogy néz ki.

Már biztos kitaláltad, hogy Peyton válik. Az én munkám elég egyszerű. Rajta kellett kapnom, hogy megcsalja a feleségét.

Idáig süllyedtem, miután elkövettem egy hibát, és kirúgtak a rendőrségtől. De ami még rosszabb: annak ellenére, hogy az egyik legelőkelőbb manhattani ügyvédi irodának dolgoztam, nem kaptam fizetést. Ez egy barter. Egy P. J. Dawson nevű középiskolás srác családja beperelt. A vádirat szerint veszélyeztetést követtem el, amikor P. J.-t üldöztem, és felkergettem egy háromemeletes épület tetejére. A gondatlanságom miatt az ifjú P. J. megcsúszott, leesett a tetőről, három emeletet zuhant, és súlyos sérüléseket szenvedett. A White Shaw ügyvédi iroda látta el a jogi képviseletemet cserébe azért, hogy ilyen munkákat végzek nekik feketén.

Amerika lenyűgöző hely, tényleg.

Peyton egy nagy, konzervatív irányultságú cégcsoport vezetője volt, és állítólag – mivel mindannyian képmutatók vagyunk – nagy nőcsábász. A felesége megfogalmazása szerint, ahogy arról az ügyvédje beszámolt, leendő exe gyengéi a „platinaszőke lotyók dinnye méretű műcsöcsökkel”. A feleség meg volt győződve róla, hogy Peyton a szomszéd nővel csalja, de én alaposan utánanéztem, és igen, a szomszéd nőre illik a leírás, de nem, nem vele csalja.

Peyton jó messze parkolt le a Lexusával, távol a kíváncsi tekintetektől. Ezért kellett feljönnöm erre a kis magaslatra, az egyetlen helyre, ahol letehettem a gépemet, és ahonnan követhettem az eseményeket. Ha közelebb lennék, észrevennének. Ha messzebb lennék, semmit nem látnék. Az egyetlen módszer, ha itt állok, és tudom, hogy mikor megy el Peyton.

A parkolót egyébként ügyesen alakították ki, részben közös a Get Some nevű régimódi kisbolttal és egy – most figyelj! – Rose to the Occasion nevű virágüzlettel, ily módon megfelelő alibit biztosítva a „klubot” látogató vendégeknek. Tehát ha a parkolóban kapom el Peytont, miközben távozik, az nem nagy ügy. De ha le tudnám fotózni egy táncosnővel (megint egy eufemizmus – nem volt sokkal egyszerűbb, amikor egyszerűen kimondhattuk, amire gondolunk?), az óriási lenne.

– Apa, de miért…? – hallottam Debbie-t.

A fényképezőgép az állványon volt. Belenéztem, ellenőriztem a képet. Tökéletes, épp belát a szélvédőn keresztül Peyton autójába. Még mindig az objektív lencséjébe néztem, amikor egy hangot hallottam a hátam mögül.

– Hol van Debbie?

Ahogy hátrapillantottam, egyből megállapítottam, hogy egy hajléktalan (avagy klosár).

– Dolgozik – válaszoltam.

– Raymond vagyok.

– Helló, Raymond.

– Debbie szokott nekem szendvicset hozni.

– Most hagyd egy kicsit békén, jó, Raymond?

– Tudja, hogy utálom a majonézt.

– Oké, vettem.

– Debbie elmondta, hogy a repülőgépek mitől maradnak fenn a levegőben?

– Nem.

– Elmondjam?

– Van választásom, Raymond?

– A boszorkányok miatt.

– A boszorkányok miatt – ismételtem.

– Egész pontosan a repülő boszorkányok miatt. Egy repülőre három jut. Az egyik a jobb szárnyat tartja, a másik a bal szárnyat, a harmadik pedig hátul van, ő a gép farkát tartja fent.

– Én már ültem repülőn – mondtam. – A szárnynál is ültem. Soha nem láttam boszorkányt.

Nem tudom, ezt miért mondtam, de néha úgy beszélek és cselekszem, hogy nem foglalkozom a következményekkel. Ez talán megmagyarázza azt is, hogyan jutottam el gyilkosok és megrögzött bűnözők üldözésétől addig, hogy Kukkoló Jánost játszom a Rose the Occasion virágbolt mellett.

– Láthatatlanok, te buta – ráncolta össze a szemöldökét Raymond.

– Láthatatlan repülő boszorkányok?

– Hát persze. – Úgy beszélt, mintha taszítaná az ostobaságom. – Komolyan azt hiszed, hogy azok a gigantikus vascsövek csak úgy maguktól fent maradnak a levegőben? Ne már! Mindent elhiszel, amit a kormány mond?

– Jogos, Raymond.

– Egy átlag Airbus van vagy hetven tonna. Tudtad?

– Nem.

– Komolyan el kéne hinnünk, hogy egy ilyen súlyos tárgy fenn tud maradni a levegőben, és át tudja repülni az óceánt?

– Hát…

– Vedd le a szemellenződet, haver! A háttérhatalom szórakozik veled. Nem hallottál még a gravitációról? Sehogy se áll össze.

– Tehát csak a boszorkányok lehetnek – állapítottam meg.

– Pontosan. Boszorkányok, haver. Megtréfálják az egész emberiséget.

Nem bírtam tovább.

– Mit akarsz ezzel mondani, Raymond?

– Nem világos? – ráncolta a homlokát.

– Nekem nem.

– Egy nap – kezdte Raymond, és közben összedörzsölte a tenyerét, és a száját nyalogatta –, amikor mi, szerencsétlen suttyók a legkevésbé számítunk rá, az összes boszorkány egyszerre el fogja engedni őket.

– A repülőket?

– Igen. – Elégedetten bólintott. – Az összes boszorkány ugyanabban a pillanatban elengedi az összes repülőt. Vihogva. Ahogy a boszorkányok szoktak, tudod. Vihogva nézik majd, ahogy a gépek mind visszaesnek a földre. – Rám nézett.

– Durva – mondtam.

– Jegyezd meg a szavaimat. Békülj meg az Úrral, még mielőtt eljön az a nap.

Meghallottam, ahogy lent az úton Debbie felkiált:

– De apuka, a gyerekedet hordom!

Bingó.

– Raymond, megbeszélhetjük ezt majd máskor?

– Mondd meg Debbie-nek, hogy várom a szendvicset. És nem kérek majonézt.

– Megmondom.

Belenéztem az objektívbe, és megláttam Peytont. Öltönyben volt. Csalódottan konstatáltam, hogy egyedül. Beült a vezetőülésre. Vártam, hátha csatlakozik hozzá valaki. Nem jött senki. Beindította a motort.

De nem indult el.

Elmosolyodtam, ahogy a lencsén keresztül néztem. Peyton uraság vár valakit. Tudtam.

Még mindig a lencsén keresztül figyeltem, amikor megint Debbie hangját hallottam.

– De apa, miért?

Bajuszos, öltönyös férfi jelent meg a parkolóban.

Megszólalt a telefonom. Arthur volt az, a fiatal ügyvéd, aki a White Shaw-nál az én ügyemmel foglalkozik.

– Rajta vagy?

– Igen.

– Oké. Holnap az lesz az első dolgunk, hogy aláírjuk a papírokat.

– Tudom.

– Ha nincs bizonyítékunk a megcsalásra, a felesége nem tudja érvényteleníteni a házassági szerződést.

– Tudom.

– Lesz valami?

Valaki kinyitotta az utasoldali ajtót, és beszállt.

Peyton odafordult hozzá.

Szenvedélyesen csókolózni kezdtek.

De a másik nem egy szőke lotyó volt dinnye méretű műcsöcsökkel.

Hanem a bajuszos, öltönyös férfi.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Mono – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License