MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Tabajdi Gábor

Tartótisztek

A BM III/III. Csoportfőnökség
belső történetei

részlet

© Tabajdi Gábor 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A kötet a Nemzeti Emlékezet Bizottsága közreműködésével készült.

Borítófotó: Fortepan / BM Filmstúdió

Borítóterv: Hegyi Péter

Térképek: Sebők László

Szerkesztő: Szarka Károly

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 840 2

ISSN 2559-9666

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. Nevek és fedőnevek

Józsefek és elvtársaik

Származástörténetek

Mozgalmi múlt

Fedő/névadó

2. Generációs élmények (1920–1944)

Falusi és városi válságtörténetek

A munka világának tapasztalatai

A második világháború és a vészkorszak történetei

Pettyes múlt

3. A szovjetizált világban (1944–1956)

Az átmenet(ek) történetei

Utak a politikai rendőrséghez

Az ÁVH-s múlt

4. 1956

Belügyes emlékek

Közös történetek

Újrakezdés

5. Állambiztonsági karriertörténetek

Főtiszti karrierek

Professzionalizáció

Generációváltás

6. Elhárító/munka/helyek

Pártállami kapcsolatok

Elhárítási területek

Információgazdálkodás és propagandamunka

7. Ügyek és akciók

Mindennapi ügyek

Személyes sikerek

Emlékezetes akciók

8. A kollektíva

Pártélet, közélet

Sportélet

Közös programok

Elvtársnők

9. Magánviszonyok

Otthonteremtés

Családi élet

Szabadidő

Egészségügyi helyzet

10. Az állomány mindennapjai

Hiánygazdaság és elosztási harc

Ünnep/kultúra

Mindennapi beszélgetések

Bomlasztás és felbomlás

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Bevezetés

Ennek a könyvnek a megírását a Belügyminisztérium (BM) III/III. Csoportfőnökség állományának azonosítása tette lehetővé. A Kádár-korszak politikai rendőrségének működéséről számtalan munka látott napvilágot, ám a hivatásos állomány tagjainak kiléte sokáig homályban maradt. Az állambiztonság működése ügy-, illetve ügynökközpontú történetek alapján vált ismertté.

Többévnyi kutatómunka után a belső elhárítás tagjaira vonatkozó adatok kritikus mennyiségét sikerült feldolgozni. A BM III/III. Csoportfőnökség kétszázötven személyügyi aktájának, működési iratoknak és pártdokumentumoknak összevetésével az egykori tartótisztek belső történetei új dimenzióban tárultak fel. Ennek köszönhetően munkám egyfajta csoportos életrajzként olvasható. Megírásakor a hazai történetírásban egyre inkább meghonosodó prozopografikus megközelítés inspirált. Elsősorban a hivatásos állomány jellegzetességeit kerestem, legyen szó a nemzedéki tapasztalatokról, az állambiztonsági tisztek szocializációját meghatározó társadalmi-politikai közegekről vagy a különböző karriercsatornákról. Az egyes fejezetek kronologikus rendben követik egymást. Az egykori tartótisztek karrierútja 1990-ig követhető nyomon. A szakaszhatárokat a politikatörténet bevett fordulópontjai, illetve a politikai rendőrség átszervezései jelölték ki, a korszakokon átívelő több jellegzetességet külön fejezetben tárgyaltam. Ez a megközelítés nem áll szemben más elemzési módokkal, sőt kiegészíti a korábban megjelent történeteket. Az egyes fejezetekben röviden említett eljárások és manipulatív akciók részleteiről pedig a hivatkozott, illetve az ajánló irodalomjegyzékben megtalálható szakmunkákban lehet olvasni.

Jelenlegi elemzésem alanyai a belső elhárítás központi állományának 1962 és 1990 között tevékenykedő tagjai. Őket tartótiszteknek tekintjük, mivel egyrészt meghatározó ügyek, területek, objektumok felelősei, másrészt a titkos együttműködésre kényszerített hálózati emberek beszervezői, kapcsolattartói voltak. A BM III/III. Csoportfőnökség munkatársait pályájuk során kiképezték a szükséges titkosszolgálati technikákra, amelyeket szinte kivétel nélkül alkalmaztak. A könyvben tehát az érdeklődők részletes képet kaphatnak a különböző „ügynökügyek” kapcsán az érintetteket (jórészt zsarolással) együttműködésre bíró titkosszolgákról. Kutatásaim során azonban nem az egyes személyek azonosítása vagy konkrét pályaképek pontosítása érdekelt elsősorban.

Hipotézisem szerint a BM III/III. Csoportfőnökség történeteiben a Kádár-korszak, illetve a kádárizmus jellegzetességei egészen kézzelfoghatóan jelentek meg. A tartótisztek világának értelmezését segítő kádárizmus fogalmát, Rainer M. János nyomán, komplex értelemben használom. E megjelölés egyaránt utal a politikai rendszeren belüli elmozdulásra, a változó uralomgyakorlási formára, valamint az ezekhez kötődő valóságérzékelésre (közérzetre) és interakciókra. Egyszerűbben fogalmazva, a szervezet történeteiben az időszak meghatározó társadalmi jelenségeit is vizsgálat tárgyává tettem. Abból az alapfeltevésből indultam ki, hogy a jól megragadható állomány (elemzési csoport) törekvéseiben a korszak kultúrája és mentalitása is tükröződik. Munkám az átfogó elemzés igénye nélkül az ezekkel kapcsolatos megállapításokból ad ízelítőt.

Célom a kutatási eredmények elsődleges közzététele, az alapvető összefüggések feltárása, és további állambiztonsági történetek elbeszélhetővé tétele maradt. A statisztikai összegzéseken alapuló megállapítások mellett a szövegben közölt idézetekkel a jellegzetes példákat kívántam bemutatni. Végső soron a belső elhárítás történeteit társadalomtörténeti kontextusba akartam helyezni.

Kutatásaimat az 1956-os Intézet (majd az 1956-os Intézet Alapítvány) és a Nemzeti Emlékezet Bizottsága Hivatalának megbízott kutatójaként, illetve munkatársaként végeztem. Hálával gondolok vissza a különböző kutatóműhelyek tagjaival történő beszélgetéseimre. Könyvemet abban a reményben írtam, hogy a témával kapcsolatos közéleti hisztéria buktatóit elkerülve, a tudományos diskurzus fenntartásával közös nemzeti örökségünk feldolgozásához is közelebb jutunk.

1
Nevek és fedőnevek

A kommunista állambiztonsági szervek történetei az elmúlt évtizedekben többnyire összekapcsolódtak a fedőnevekkel és az ügynöklistákkal kapcsolatos kérdésekkel. A legnagyobb részletességgel a Kádár-korszak belső elhárításának, a BM III/III. Csoportfőnökségnek az ügyei váltak ismertté. A jogi szabályozás, az iratok töredékessége és a közszereplők felemás átvilágítása (lusztráció) miatt azonban a rendszert működtető személyek kiléte sokáig homályban maradt. Azonban a hivatásos állomány tagjainak azonosítása és a velük kapcsolatos kritikus mennyiségű adat feldolgozása nemcsak a titkosszolgálatok belső történeteit teheti árnyaltabbá, hanem a Kádár-korszak társadalmának viszonyait is érdekes megvilágításba helyezheti.

Józsefek és elvtársaik

A BM III/III. Csoportfőnökség létezése a rendszerváltás egyik meghatározó botrányaként, az úgynevezett Dunagate-ügyben vált ismertté. A szélesebb közvélemény 1990 januárjának első napjaiban értesülhetett arról, hogy a Belügyminisztérium egyik szerve titkos adatgyűjtéseket folytat ellenzéki csoportokról és pártokról, ugyanakkor a korábbi megfigyelések aktáit gőzerővel semmisíti meg. A tárgyalásos rendszerváltás légkörében a magyar társadalom bepillantást nyerhetett a diktatórikus rendszer titkaiba.1 A napi híradásokban ekkortól lehetett olvasni titkos megfigyelésekről, lehallgatásokról, a kollaboráns hálózati személyek (ügynökök) besúgásairól. A kommunista politikai rendőrség története azonban az első botrányt követően csak lassanként vált megismerhetővé. Az egykori akták tartalma kisebb-nagyobb leleplezéseket és felemás törvényhozási aktusokat követően, majd szerencsésebb esetben precíz szaktanulmányok révén került nyilvánosságra.2 Az állambiztonsági dossziék korlátozott hozzáférhetősége miatt kialakuló információhiányt a közvélemény feltételezésekkel és összeesküvés-elméletekkel pótolta.

Mindez nem mond ellent annak, hogy a „Cég” lebuktatása óta számtalan részletet publikáltak a szerv egykori akcióiról, a megzsarolt személyek beszervezéséről vagy éppen az ellenségként kezelt állampolgárok titkosszolgálati megfigyeléséről. Így tett a Dunagate két belügyes főszereplője, a szerv tevékenységét leleplező Végvári József őrnagy, és az ennek következtében menesztett főnöke, Horváth József ezredes csoportfőnök is. Sajtónyilatkozataikat követően a titkos információkra éhes közvélemény rövid időn belül kézbe vehette visszaemlékezéseiket.

Havas Henrik riportkötetében a frissen elbocsátott Végvári József egész életútját elbeszélte. Így vált ismertté az első III/III-as karrier. A sorkatonai szolgálata alatt rádiótávírásznak kiképzett fiatal a Belügyminisztériumban folytatta tevékenységét, majd tízéves szolgálat, illetve a Rendőrtiszti Főiskola elvégzése után került a kulturális elhárítás területére. A BM III/III-4., majd 5. Osztályán a művészeti és a zenei élet kezelésével foglalkozott. Ügyeletes tisztként legkésőbb 1989 februárjától rálátása volt az ellenzéki személyek és csoportok mindennapi megfigyelésére is. 1989 karácsonyán ennek részleteit és módszereit tudatos előkészítés után szivárogtatta ki.3 A botrány nyomán megindult ügyészi vizsgálatok, elbocsátások és pereskedések közben egykori parancsnoka, Horváth József több visszaemlékezést is megjelentetett. Ezekben életútja elbeszélése mellett (egyfajta védőbeszédként) nemcsak a pártirányítás működését részletezte, hanem megosztotta moszkvai tanulmányainak történeteit is. Konkrét állambiztonsági ügyek közül Rákosi Mátyás és Gerő Ernő kapcsolatainak ellenőrzésétől a formálódó ellenzék, illetve a szamizdat utáni nyomozásokig számos eset anekdotaszerű elemeit osztotta meg.4 Rajtuk kívül az egykori III/III-asok közül Ács Péter alezredes vállalta fel egykori tevékenységét. A Tartótiszt című dokumentumfilm rögzítette, ahogy az egyházi elhárítás területén dolgozó alezredes az egykor általa megfigyelt személyekkel is találkozott.5 Ám hasonlóan ahhoz, ahogy más állambiztonsági részlegek egykori munkatársai nyilatkoztak, titkaik jelentős részéről ők is hallgattak. Így történeteiket elsősorban a kutathatóvá váló állambiztonsági akták megjegyzései alapján lehetett rekonstruálni.

A reflektorfénybe került két III/III-ashoz képest egykori kollégáikról sokáig szinte alig lehetett tudni valamit. Egy 1989-es, többször publikált, online is megjelent6 névsoron túl az ügynökök utáni hajszában a tartótisztek szinte láthatatlanok maradtak.7 Meglehet, a kutatási eredmények is csak lassan oldották a társadalom hiányérzetét. (A III/III-as parancsnokok életútjának bemutatására 2008-ban tettünk először kísérletet Ungváry Krisztiánnal.)8 A 2003-ban átalakított szaklevéltár (Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára) archontológiájában immár több száz állambiztonsági tiszt pályaképe szerepel.9 A Nemzeti Emlékezet Bizottsága Tudástárában, illetve köteteiben a pártállami vezetők életrajzai mellett állambiztonsági főtisztek pályaképei is megismerhetők.10 A 2010-es években, többnyire egy-egy ügy kapcsán több publikáció is foglalkozott a hivatásos állomány szerepével. Azonban sokak szerint az állambiztonság emlékezetét igazán a botrányok formálták. Hiszen a titkosszolgálatok története elbeszélhető a lebukások történeteként is.

A magyar kommunista politikai rendőrség (az akkori Államvédelmi Hatóság, az ÁVH) egyik első nagy lelepleződése 1951-ben következett be, amikor Michnay Gyula a titkos recski kényszermunkatáborból megszökve 520 rabtársa nevét olvasta be a Szabad Európa Rádióban. Nagyságrendileg ennyi (tehát akár memorizálható) személy dolgozott tartótisztként a belső elhárításnál 1962 és 1989 között. A Cég 1989-es lebukásakor derült ki, hogy a BM III/III. Csoportfőnökség budapesti központjának állománya 230–250 fő között mozgott a korszakban. (A megyei rendőrkapitányságokon dolgozó tisztekkel együtt a belső elhárítás létszáma 550–600 fő között mozgott.)

vezető

beosztott

irodai alkalmazott

összesen

Csoportfőnök

1

1

Csoportfőnök-helyettes

2

2

Titkárság

1

7

2

10

„A” önálló alosztály

1

17

1

19

„B” önálló alosztály

1

6

2

9

III/III-1. egyházi elhárítás

4

35

4

43

III/III-2. ifjúságvédelem

4

42

5

51

III/III-3. ellenséges elemek
(F-dossziés személyek)

4

42

5

51

III/III-4. kulturális elhárítás

4

53

7

64

1. számú táblázat:
A III/III-as Csoportfőnökség központi állománya 1974-ben

Az állomány munkatársainak nevei jelenleg leginkább a rájuk vonatkozó parancsok alapján rekonstruálhatók. Az eddig elvégzett adategyeztetéseknek köszönhetően a belső elhárítás (a központi állomány) hatszáz egykori munkatársa nevezhető meg. Ők adják a könyvben elvégzett társadalomtörténeti jellegű elemzés alapvető bázisát. Közülük az elmúlt évtizedben különböző projektek kapcsán 250 személy aktáját sikerült feldolgozni. A legrészletesebben 133, az alezredesi rangig eljutó III/III-as története ismert. Utóbbi csoport lényegében az állomány legrutinosabb részét jelenti, amely döntő mértékben megegyezik a vezetői állománnyal. Ők rendszerint III/III-as főtisztként szerepelnek majd a továbbiakban.

A feltárt névsorok alapján korántsem tekinthető teljesen véletlennek, hogy a belső elhárítás világa kezdetben Józsefek történeteként jelent meg. A csoportfőnökség állományában ez volt ugyanis a leggyakoribb keresztnév. A Ferenc, István, János és Sándor keresztnevű tisztekkel együtt ők az állomány egyharmadát tették ki. Amennyiben a névnapi köszöntők és koccintások szokása a Cég világára jellemző volt (erre számos jel utal), az ő névnapjaikon csendülhettek össze leggyakrabban a poharak. (Nem mellesleg az italozásnak a szerv lebuktatásában is fontos szerep jutott: A Fekete Doboz forgatócsoportjának a csoportfőnökség központjába történő bejuttatásához az ügyeletes őr figyelmét egy demizson borral sikerült elterelni.)

A névadási szokások szempontjából tehát a III/III-as állomány nem tért el a magyar társadalom egészétől. Ebben az értelemben a belügyesek valóban „népi káderek” voltak (függetlenül attól, hogy a korszakban elkoptatott fogalom alkalmatlan az alaposabb társadalomtudományos elemzésre). Sajnos a keresztnevek megválasztását befolyásoló felekezeti adatsorokat a BM káderaktáiban nem vezettek. Így nem tudjuk, hogy a harmincas, negyvenes években és a később születetteket megkeresztelték-e, s ezzel milyen hagyományt, világnézetet örököltek. A vallásosság, a vallásos hagyomány azonban nyomokban teljesen váratlan esetekben is előkerülhetett a személyes dokumentumokban, visszaemlékezésekben. Jó példa erre Végvári József 2019-ben adott interjúja egykori templomlátogatási szokásairól11, vagy Harangozó Szilveszter alább még bemutatott fordított damaszkuszi útja.12

1. számú ábra:
A BM III/III. Csoportfőnökség azonosított munkatársainak keresztnév-statisztikája

A III/III-asok nevei nemcsak – nehezen megismerhető – örökölt sorsuk miatt vagy társadalomtörténeti érdekességként vizsgálhatók. A tartótiszti szerepet vállaló III/III-asok keresztnevei egy praktikus szempontból is fontosnak bizonyultak. A fedőneveket választó operatív tisztek a vezetéknevüket változtatták meg leggyakrabban. Így miközben fedőnevekkel dolgoztak és valódi nevükkel élték mindennapjaikat, a bizalmas megszólítás azonos maradhatott. Így lehetett Végvári József munkatársai körében a „cirkuszos”, az általa kezelt intézményekben pedig a „belügyes” Józsi.

Ugyanakkor a III/III-asok általában vezetékneveikkel sem tűnhettek ki környezetükből. Névsoruk beolvadhatott a korszakban kiadott telefonkönyvek lassan bővülő adatsoraiba. A származásukkal kapcsolatos töredékeket vizsgálva mégis izgalmas társadalmi jelenségek nyomaira bukkanhatunk: az asszimiláció, az akkulturáció folyamataira, a névmagyarosítás eseteire is találhatunk példákat. A rendelkezésre álló dokumentumok természetesen csak áttételes képet adnak az érintettek identitásrétegeinek alakulásáról. Hiszen az állambiztonsági tisztek kilétüket nemcsak fedőnevek, hanem jól felépített, személyre szabott történetek (fedősztorik, legendák) mögé is rejtették.

Anyakönyvi adataik megváltoztatását mindenesetre a Belügyminisztérium szervei korszakokon át iktatták. A főtisztek körében 20 névváltoztatás azonosítható, tehát a kiemelten elemzett csoport tagjainak 15%-a megváltoztatta a vezetéknevét 1935 és 1965 között. Ez összefügghet az érintettek származásával, így a névváltoztatás, névmagyarosítás utalhat a többségi társadalomhoz történő igazodásra. Ám egy ilyen lépés éppúgy lehetett a belügyi vagy pártszervek elvárása, ahogy állhatott mögötte konspirációs szándék, esetleg magánéleti indok is. Jelenleg csak közvetetten vizsgálható, hogy mi állt a zsidó, szlovák vagy esetleg német származás elhomályosításának hátterében. Mindenesetre a különböző társadalmi színtereken történő rejtőzködésnek (mimikri) ez a változata mélyen él a közemlékezetben is.13

2. számú ábra: A vezetéknevüket hivatalosan megváltoztató III/III-as főtisztek

Származástörténetek

Belső történeteikben az állambiztonság beosztottjai a hivatalos társadalomfelfogás sémáit alkalmazták. Magukat, családjukat a munkás, a paraszt, esetleg a kispolgári vagy az értelmiségi kategóriákban helyezték el. A megfigyelt célszemélyeket hasonló módon kategorizálták a kizsákmányoló osztályok valamelyikébe. Miközben tehát megrendelőik számára igyekeztek titkosszolgálati eszközökkel megszerzett, ellenőrzött információkat szolgáltatni, az ideologikus keretek alapvetően határozták meg környezetük érzékelését vagy annak leírását.

A III/III-asok politikai rendőrségként a marxizmus–leninizmus hegemóniáját veszélyeztető elméletek ellen is felléptek. Tehát a korszak ideológiai alapjait biztosító sémákat nemcsak használta, hanem védte is az állambiztonság (amely így az ideológiai, nyelvpolitikai küzdelmekben is végső eszköznek bizonyult). A (kritikai) szociológia művelői közül így vált célszeméllyé az egykori miniszterelnök, Hegedüs András is. A belső elhárítás egyik korán feldolgozott ügye Szelényi Iván és Konrád György közös (a hivatalos társadalomfelfogást opponáló) kéziratának megszerzése, azaz a „Törtetők” fedőnevű nyomozás lett.14 A csobánkai harangozóházba visszavonult szerzőpáros ellen a titkosszolgálati technikák teljes eszköztárát (telefon- és szobalehallgatás, titkos követés, levélellenőrzés) felvonultatták, amely megteremtette az alapot a vizsgálati eljárás megkezdéséhez. Bár Az értelmiség útja az osztályhatalomhoz15 című, ikonikussá vált munka megjelenését végül nem sikerült megakadályozni, szerzőik és a kéziratok bújtatóinak megregulázása világos üzenetet jelentett a kritikai gondolkodók felé.

A szociológiai tanulmányokat olykor operatív célból is olvasó III/III-asok saját származásukra csak egy-egy utalásszerű mondattal, illetve eufemisztikus megjegyzéssel céloztak az életrajzaikban. Az életutak mintázatainak elemzését azonban a kontrollforrások, például fegyelmi ügyek, környezettanulmányok is segítik. A III/III-asok, miközben a legendaképzés és a titkolózás nagyüzemi mesterei voltak, a szigorú bürokratikus rendben egy jól ellenőrzött káderállományt alkottak. Így bemutatásukat a szovjet típusú rendszereket biokráciaként, az életrajzok rendszereként feltáró jelenkor-történeti elemzések is segíthetik.16 A megadott szempontok alapján a Belügyminisztérium elvárásaihoz igazodó önéletrajzok ugyanis elsősorban a hivatali elvárásokat (hivatalos nyelv, az önreprezentáció technikáinak elsajátítása) mutat(hat)ják. A fegyveres testület hivatali rendje ellenére, a kádárizmus slampossága révén mégis különböző történetekkel találkozhatunk a szövegekben. Az adatokat más elemekkel is összevetve feltárulhatnak a karrierutak jellegzetességei. A III/III-asok élettörténeteikben saját, a belső belügyes nyilvánosság számára megfogalmazott identitásukat mutatják meg, kézírásos szövegeikben viszont a kádári kisemberek világlátása is megragadható.

A csoportfőnökség megalakulásával és a hazai szociológia újjáéledésével egy időben vezették be a kádernyilvántartásokban az „eredeti foglalkozás” kategóriát. Ez egyszerre jelentett elmozdulást a statikus sztálini formától, s egyszersmind lehetőséget adott arra, hogy a munkásosztály vezető szerepét a tömegpárttá váló Magyar Szocialista Munkáspártban (MSZMP) és egyéb testületekben is ki lehessen mutatni. Egy 1973-as káderstatisztika szerint a BM III/III. Csoportfőnökség párttagjainak eredeti foglalkozásánál 135 esetben szerepelt a munkás, 24 esetben a paraszt, 7 esetben az értelmiségi, 42 esetben az alkalmazotti, 7 esetben az egyéb megjelölés. Amint a hivatalos életrajzok is mutatják, a szülőföldet elhagyva a munkáslét akár rövid nagyüzemi munkavégzés révén is igazolhatóvá vált. Ugyanez a felmérés mutatja legjobban a belső elhárítás generációs megoszlását: egy évtizeddel a szervezet létrehozását követően a harmincas, negyvenes éveikben járók adták az állomány döntő hányadát, fiatalabb vagy idősebb munkatárs alig volt a szervezetben.

Az 1931-ben Balatonkilitin született Horváth József és az 1943-ban Nagykanizsán született Végvári József életútjában azonos mintázatok figyelhetők meg. Így akár párhuzamosan is elemezhetők az identitáskonstrukciók változó és megmaradó elemei. Hivatalos, szikár életrajzaikban szegényparaszti származásukat rögzítették. Horváth József (pszichológiai tanulmányait is hasznosítva) a gyermekkor hiányáról értekezett: „Anyám egy légitámadás során szerzett megfázás, súlyos tüdőgyulladás szövődményében hunyt el harminchárom évesen. Itthagyva egy általa összetartott családot, melyből én a tizenhárom esztendőmmel a legidősebb voltam, és egy magába roskadt férjet (…). Apám végképp az alkoholba menekült. Negyvennégy éves volt ekkor.”17 Végvári József nagy életrajzírói rutinnal, még 1990-ben is lendületesen sorolta: „A sztálingrádi csata évében, 1943. április 6-án születtem Nagykanizsán szegényparaszti családból. Édesapámék kilencen, édesanyámék hárman voltak testvérek.”18

3. számú ábra:
A BM III/III. Csoportfőnökség azonosított állományának születési év szerinti eloszlása

A BM III/III. Csoportfőnökség állományának mintegy hatszáz megismerhető munkatársa döntően a húszas (210 fő) és a harmincas (189 fő) években született, a tízes években csak 11 fő látta meg a napvilágot. Az állomány második generációja a negyvenes években született (105 fő), míg a legfiatalabbak az ötvenes évek szülöttei voltak (63 fő). Ebből az adatsorból is látszik, hogy 1) a belső elhárítás állományának primer szocializációs közege a Horthy-kori (kisebb részben a Rákosi-kori) magyar társadalom lett. 2) A második világháború gyerekkori emlékként élhetett a legtöbbeknél (az 1945-ös tapasztalat közvetlenül ilyen emlékként élt). 3) Az illegális kommunista múlt csak az életutak kis részében jelent meg (olykor családi hagyományként). 4) A diktatúra kiépítésében (az ország szovjetizálásában), a sztálinista erőszakszervezetek (ÁVH) működtetésében csak az állomány egy része vehetett részt. Az állomány rekonstrukciója révén markánsan megkülönböztethető két generáció. A hatvanas évek állománya (különösen 1971 után), élve a nyugdíjazás lehetőségével, adta át a helyét a hetvenes, nyolcvanas évek munkatársainak.

1. számú térkép:
A BM III/III. Csoportfőnökség főtisztjeinek születési helyei

A BM III/III-as főtisztek születési helyeinek eloszlása szintén sajátos (még tovább vizsgálható) mintázatot rajzol ki. Az alezredesi rangig eljutó állambiztonsági munkatársak egynegyede született Budapesten, további egynegyede pedig Délkelet-Magyarországon (Csongrád vagy Békés megyében). Az északkelet-magyarországi szülőhelyek relatív gyakoriságán túl feltűnő a dunántúli települések alulreprezentáltsága. Ennek magyarázatát vélhetően a korabeli társadalom rétegződésén túl a második világháborús front alakulásában, a sikeres toborzó kampányokban lehet keresni.

A belső elhárítás későbbi tagjai között meghatározó számban voltak olyanok, akik a Medgyesbodzáson (Békés megye) született Varga Gergelyhez hasonlóan leírhatták, hogy „1945 előtt szülőfalumat nem hagytam el”.19Az állomány tagjai között tehát politikai, társadalmi, kulturális szempontok alapján is hatalmas eltérések lehettek. A patriarchális politikai kultúrát öröklők mellett a csoportfőnökségen megtalálhatók voltak azok is, akik a kommunista mozgalomba „beleszülettek”. Mélykúti Ferenc apja Magyarországról kivándorolva a kanadai kommunista párt szervezője volt, majd a harmincas évektől a Komintern munkatársaként családjával Moszkvában élt.

Mozgalmi múlt

A BM III/III. Csoportfőnökség belső világában tovább élt a kommunista mozgalom hagyománya, az állomány tagjai az „illegalitás” emlékezetének ápolói is voltak. A Tanácsköztársaság bukása utáni negyedszázadban a kommunisták legálisan nem tevékenykedhettek Magyarországon, sőt a korszak politikai rendőrségének elsődleges célpontjai közé tartoztak. A magyar munkásmozgalom kanonizált történetében kiemelt szerep jutott Ságvári Endrének, a mozgalom ifjú, 1944-ben menekülés közben halálos lövést kapó, antifasiszta mártírjának. A III/III-as főtisztek közül Sándor György a (hivatalosan szociáldemokrata szervezetként működő) Országos Ifjúsági Bizottságban az ő irányításával dolgozott. Ő volt a felső kapcsolata 1939-től Magyar Miklósnak is, aki később az egyházi elhárításnál tevékenykedett. A Ságvári-kultusz a fiatalabb III/III-asok történeteiben különböző formában jelent meg. Kiss József (a III/III-4. és 5. Osztályának vezetője) a Dolgozó Ifjúság Szövetségében (DISZ) végzett munkájáért Ságvári Endre-érdemrendet kapott, Eliadesz György Pestlőrincen a Ságvári Endre utcában lakott, és többen a róla elnevezett oktatási intézményekben végezték tanulmányaikat.20

A kommunista politikai rendőrség történeteiben az illegalitás konspirációs tapasztalata, így a névváltoztatás gyakorlata is tovább élt. A történeti toposzok erejét mutatja, hogy a vele készített interjúkban Végvári József is 32 fedőnévről beszélt, aligha véletlenül. Ságvári Endre egykori harcostársának, a belső elhárítás korábbi parancsnokának, Hollós Ervinnek a könyve 1971-ben ezzel a címmel (Harminckét nevem volt) jelent meg,21 anyagából Keleti Márton rendezésében 1972-ben filmdráma is készült. Sajnos az illegalitásban ismert neveiket a III/III-asoknak nem kellett feljegyezni, és személyes anyagaikban korábbi szerepeik elhomályosítását a titkosszolgák 1962-re már évtizedes rutinnal végezték. (Sőt, a fedőnevek mint írói álnevek hasznosnak bizonyultak a rendszerváltás után. Hollós Ervin a rendelkezésére álló anyagokból Vincellér Béla néven adta ki a Szálasi-korszakról szóló munkáit.)22

1968-ban – hat évvel a szervezet létrejötte után – a belső elhárításnál már csak 17 úgynevezett régi párttag dolgozott.23 (Egy kivétellel mindannyian az egyházi vagy ifjúsági elhárítással foglalkozó osztályon.) 1973-ra viszont már csak hét ilyen tiszt maradt az állományban. Illegális munkásmozgalmi múltjuk kezdeténél a legrégebbi dátumként 1934 szerepelt az űrlapokon. A részletesebben is megismerhető életutak alapján a kádári világban privilégiumokat biztosító régi párttagság jelenthetett: a) a szociáldemokrata párthoz való tartozást, szakszervezeti aktivitást); b) bármilyen háborúellenes, ellenálló aktivitást vagy a puszta (igazolható) tagság érdemét; c) végső soron a leírtak igazolhattak valóságos titkos tevékenységet, a Kommunisták Magyarországi Pártja (KMP) vagy a Magyar Kommunista Párt (MKP) direktívái szerinti pártmunkát.

Az aktív kommunista múlttal, az igazolt antifasiszta ellenálló tevékenységgel rendelkező káderek a belső elhárítás kicsiny, de markáns csoportját alkották. Sándor György önéletrajza szerint 1938-ban egy „antifasiszta nyalóka akció” során lebukott (azaz háború-, illetve németellenes plakátokat terjesztett) és rendőri felügyelet alá került. Az agitációt később vidéken is folytatta, de 1942-ben ismét elkapták és három év börtönbüntetésre ítélték. Megjárta a váci és a Margit körúti fogházat, a Gyűjtőfogházat, majd Komárom, Dachau, Buchenwald táborait is. Kiszabadulva németellenes tisztogató akciók részese lett.24 Susán Gáspár 1944-ben a legaktívabb kommunista ellenálló csoporthoz, az újpesti partizánokhoz csatlakozott. Ám korábban már őt is elkapták, 1943 júniusában katonai bíróság elé került, ahol két év büntetést kapott. 1944 májusában büntetőszázadba sorolták be Sárospatakon, amiből nyugatra tartva Felsőgödnél szökött meg.25 Zalai Emil a VII. kerületi szociáldemokrata ifjúsági szervezetben tevékenykedő fiatal kommunisták közé tartozott. A mozgalmi viszonyokat jellemzi, hogy önéletrajza szerint 1942-ben „éles harc folyt az ott lévő deményisták ellen, akik felléptek a Függetlenségi Mozgalommal szemben”. Őt szintén röpcédulák miatt kapták el, lebukásakor, 1943-ban három év börtönbüntetésre ítélték. Fogva tartása során megjárta a Margit körút és Sátoraljaújhely börtöneit, raboskodott a komáromi Csillagerődben, majd több német koncentrációs táborban, amelyeket repülőgépgyárakban dolgozva élt túl. Dachauban amerikai csapatok szabadították fel.26

A közvetlen tapasztalatokon túl a III/III-as főtisztek családtörténeteiben is ott élt a magyarországi kommunista mozgalom hagyománya, az 1919-es Tanácsköztársaság tapasztalata. Az állambiztonsági tisztek a mozgalomhoz való családi kötődésüket érdemként, megbízhatóságuk igazolására tüntették fel. Feljegyzéseikben a KMP történetének jellegzetességei is felismerhetők: Kiss János apját, aki az első világháborús szolgálata után 1919-ben vöröskatonaként tevékenykedett, hat hónapra csukták le.27 Hasonlóan járt Dragovecz Jánosné (Bezdán Eszter) apja is, aki a Margit körút mellett Nógrádverőcén is raboskodott.28 Kiss Ervin családtörténetében központi szereplő volt az első világháborús veterán, egyébként vak apa, aki 1925 és 1953 között trafikosként dolgozva támogatta a kommunista plakátozó akciókat, a második világháború idején pedig hamis munkaszolgálatos papírokkal segítette a bujkálókat. Pintér Károly apja 1941-től határőrként tevékenykedett az illegális mozgalomban, lebukása után Vácott raboskodott. 1944 novemberében Németországba hurcolták, ahonnan nem tért haza.29

Bár sorsukat olykor nem részletezték, a Horthy-korszak (az ideologikus elbeszélésekben a „Horthy-fasizmus”) áldozatai jelen voltak a III/III-asok családtörténeteiben. A politikai okokból üldözöttek és bebörtönzöttek sorsa közvetlenül érintkezett a 20. századi erőszakspirállal, amely az első világháborútól és az azt követő összeomlástól, forradalmaktól és polgárháborús viszonyoktól a második világháborún át az 1956-os megtorlásokig alkotja a brutalitás összefonódó tapasztalatait és emlékeit.

Azonban a munkásmozgalom kanonizált történetei ellenére a vörös múlt nem volt egydimenziós. Jó példa erre Kassai József apjának a története, aki 1919-ben a Vörös Őrség tagja volt, a Horthy-korszakban a Szociáldemokrata Párt tagja, majd a kommunista párt (KMP) tagja lett. 1930 és 1957 között a Fővárosi Autóbuszüzemben dolgozott, sztahanovista gépkocsivezető lett, 1951-ben mégis kizárták a pártból, 1957-ben azonban csatlakozott az MSZMP-hez.30 Lovász István apja vöröskatonaként szolgált 1919-ben, 1938-ban mégis behívták a Magyar Királyi Hadseregbe. 1945-ben szovjet fogságba esett, és csak 1946 őszén tért haza a Szovjetunióból. Ezt követően belépett az MKP-ba, de 1957-ben idős kora miatt nem kérte az MSZMP-be való átigazolását.31 A frakciókra szakadó, üldöztetéstől, lebukásoktól sújtott kommunisták történetei olykor gyerekeik életrajzaiban, a kádári kanonizáció során simultak ki. Bándi Ferenc apja tímársegédként a Mauthner (akkori nevén Újpesti) Bőrgyárban volt a pártvezetőség tagja. A választásokon 1925-ben törvényesen megalakult, de hamar ellehetetlenített Magyarországi Szocialista Munkáspártot (Vági-párt) szervezte, illegális párttagságát 1932-től ismerték el.32

A rendelkezésre álló dokumentumok alapján csak sejthető, hogy a fenti történetekhez kapcsolódó személyes veszteségek miként hatottak a gyerekekre. A transzgenerációs hatásokra csak töredékek utalnak. Takács Tibort 1933-tól szülei válása után a nagyszülők nevelték Kisvárdán. Életrajzában a hagyományátadás ősi formáira emlékezett, „hosszú téli estéken” hallott a kommunistákról, a Szovjetunióról, s ennek köszönhette, hogy a „felszabaduláskor jó helyre sorolja őket” (azaz 1945-től az MKP szimpatizánsa, majd aktivistája legyen).33

A III/III-asok élettörténeteiben Kádár János életútjának vonásai is tükröződnek.34 A kádári archetípus megragadható olyan elemekben, mint 1) a család hiánya, 2) a munkanélküliség, a nincstelenség tapasztalata, 3) a mozgalmi múlt, a konspiráció, 4) a lebukás emléke, 5) az 1945 utáni gyors káderkarrier, 6) a Rákosi-korszakban viselt áldozati szerep. Sokakat ezek a tapasztalatok is alkalmassá tehettek 1956 után a rendszer szolgálatára, a rendszerrel történő azonosulásra.

A III/III-as (állambiztonsági) állomány tagjainak életútjában visszatérő elemként jelent meg a szülők, a család hiánya, az árvaság, a félárvaság. Kádár János sorsához hasonlóan a főtisztek életében is gyakran előkerültek a nevelőszülők vagy éppen az állami gondozás korabeli módjai. Mindennek az arányait jól érzékelteti, hogy a főtisztek körében is tucatnyi ilyen eset azonosítható. Dragovecz Jánosné (Bezdán Eszter) már említett történetén túl állami menhelyen nevelkedett Kakó Gyula. Szigetvári Árpádot a szülei válása után egyéves korában adták állami gondozásba. Stengl Károly életrajza Móricz Zsigmond Árvácskáját idézi: a nyolcgyerekes munkáscsaládból a legidősebb fiúként előbb menhelyre került, majd „falura lett kiadva parasztokhoz”. Így került a Szolnok megyei Jánoshidára, majd Vas megyébe, Rum községbe, mielőtt visszakerült Pesterzsébetre. A III/III-asok aktáiban bőségesen találhatók félárvák és kisebb számban örökbe fogadott gyerekek történetei. Különösen gyakoriak az egyszülős családokban felnőtt (apjukat nem ismerő) gyereksorsok.

Fedő/névadó

Érkezzenek bárhonnan, a politikai rendőrséghez kerülő fiatalok egy új nyelvi közeggel is találkoztak, idővel annak alakítói lettek. A szakzsargon elsajátítása a gyakorlatban vagy különböző kurzusokon gyorsan megtörténhetett. Az állomány tagjai konspirált elnevezések használói lettek, operatív tisztként névadókká váltak. Saját fedőneveiken túl nevet adtak a megfigyelt személyeknek, nyomozási célpontoknak, intézményeknek. Ezen túl fedőnéven szerepeltek ügyek (nyomozások, dossziék), hálózati személyek, de beszervezési jelöltek és kapcsolataik vagy akár konkrét lehallgatási akciók is. A titkok kezelésének rendszerét az állambiztonság konspirációs szabályzata foglalta össze.

A névadás tipológiájával, mintázataival már az akták kutathatóvá válása óta foglalkoznak különböző elemzések,35 publikációk.36 A III/III-asok fedőneveiben ritkán találkozhatunk nyelvi leleményekkel, inkább az egyszerűség jellemző rájuk. Esetenként egy részleg saját nyelvi közegének visszatükröződése érhető tetten a fedőnevekben. A névadások gyakorlatiasak vagy egészen cinikusak voltak. A tartótisztek fedőnevei megfeleltek műveltségüknek és kulturális horizontjuknak. Összességében azonban a töredékes iratok és a törvényes kutatási lehetőségek immár évtizedes kirakós játékot biztosítanak az utókornak.

A belső elhárítás névadási szokásai legátfogóbban jelenleg a szerv éves jelentései alapján tanulmányozhatók. A bürokratikus irattengerből fennmaradtak az 1976 és 1985 között beszervezett, kizárt vagy „átminősített” hálózati emberek fedőneveinek belső statisztikái.37 Az így összeállítható, hatszáz tételből álló (vélhetően ismétlődéseket és pontatlanságokat is rejtő) névsorban alapvetően teljesen átlagos, általában egy-, ritkábban kéttagú neveket találhatunk. A korszakban is gyakori keresztnevek mellett bevett gyakorlatnak tűnik a helységnévként és jelzőként is értelmezhető megjelölések (Balatoni, Budai, Monori, Salgótarjáni, Siófoki stb.) használata. Hasonlóképpen gyakoriak a tulajdonságként és vezetéknévként is használható fedőnevek (Boros, Puskás, Táncos, Trombitás). Különösen kedvelt választás lehetett az egyszerű foglalkozásnevek használata is (Énekes, Építész, Filozófus, Fuvaros, Grafikus, Gyógyszerész, Közgazdász, Mészáros, Művész, Riporter, Sebész, Színész, Tanár, Zenész, Újságíró, Vadász, Vájár). Olykor a fedőnévvel egy pozícióra (Direktor, Docens, Főnök) vagy magára a hivatásra is utalhattak (Summus Pontifex). A diák- vagy indiánregények világát idéző elnevezések mellett elvétve növénynevek is előfordulnak (Gyöngyvirág, Hóvirág, Ibolya, Kankalin, Margaréta, Rozmaring, Tulipán) a névsorban. A külföldi nevek (Mac Bergman, Marcelo, Marcus Aurelius, Poló Márk) ritkák. Ezek vélhetően a külföldi hálózati munkára (a kémelhárítás vagy a hírszerzés számára felkészített, esetleg tőlük átvett hálózati emberekre) utalhattak. A listában szép számmal találhatunk női neveket (Andrea, Anita, Cili, Claudia, Erika, Györgyi, Ildikó, Juli, Kati, Krisztina, Lujza, Piroska, Tünde, Zsuzsa, Zsóka, Zita) is. A hálózat statisztikai adatai szerint kevesebb mint 10%-ot tettek ki a belső elhárítás női kollaboránsai. Ugyanakkor egy fedőnév nem feltétlenül utalt azonos nemű hálózati emberre. A listákat böngészve végül fellelhető néhány kakukktojás (például a 12-8-9 fedőnév), sőt előfordul néhány ismert, olykor megfigyelt személy neve is (Németh László, Radics Béla). Előbbiek a korai, a fedőnevek általános alkalmazását megelőző beszervezések emlékei, utóbbiak inkább a tartótisztek cinizmusának bizonyítékai. Igaz, az adatsorok összesítése szerint az egyszerű, népszerű fedőnevek (Péter, Viktor) voltak a legkedveltebbek. Mivel a BM III/III. Csoportfőnökségen belül is használhatták ugyanazt az elnevezést, a hálózati emberek azonosítása igencsak összetett feladat. A levéltárban rendelkezésre álló lehetőségek (hatos kartonok, mágnesszalagok) révén, az eddigi próbák alapján a névsor elemeinek (elhárítási területtől függően) 30–70%-ában fedhető fel a valós személynév.

Az akták értelmezésében, a fedőnevek azonosításában, az egyes ügyek részleteinek feltárásában a történetüket felvállaló állambiztonsági tisztek sem segítettek. A III/III-asok legfontosabb erénye a hallgatás volt és maradt. Szakmai szocializációjuk fontos része volt a nyilvánosság kerülése. Csupán néhány kivételes esetben, illetve szerepben szólaltak meg. A fedőnevek például még az állampárton (MSZMP) belül is lehetőséget adtak a konspirációs szabályok betartására. A BM III/III. Csoportfőnökségének párttagsága mint az MSZMP BM 5-ös Pártbizottság és alapszervezetei jelentek meg a közéletben. Ennek ismeretében ma már a Magyar Rendőr hasábjain is megtalálható az a néhány újságcikk, amelyekben a belső elhárítás pártfunkcionáriusai nyilatkoztak. Igaz, ezekben is legtöbbször frázisok ismétlődtek. 1980-ban például Herbán Tibor, a BM pártértekezletének egyik küldötte, egyben az ifjúsági elhárítás munkatársa a közösség nevelő hatását, valamint a fiatalok erkölcsi és anyagi megbecsülésének szükségességét fejtegette, hozzátéve, hogy: „legalább ilyen fontos gondjaik, problémáik (családalapítás, lakás, gyermek elhelyezése stb.) figyelemmel kísérése, a kedvező munkahelyi légkör biztosítása”.38

A paternalista kádári államban a család emlegetése korántsem volt kivételes. Az alábbiakban még tárgyalt „családcentrikusság” a különböző névsorok kapcsán is vizsgálható. A névadást ugyanis először legtöbben szülőként gyakorolták. Miközben a politikai rendőrség felé tartott az életútjuk, a leendő III/III-as főtisztek családjaikban teljesen tradicionális mintákat követtek. Az ötvenes-hatvanas (és részben a hetvenes) években gyereket vállalók kétharmada saját keresztnevét örökítette tovább. A generációs hatások jól kivehetők a családtörténetek egyéb adataiban is. A személyes identitások alakulásának elemzéséhez azonban a rendelkezésre álló akták csak korlátozottan alkalmasak. Ezek vizsgálatához célszerűbb lehet az állomány nemzedéki tapasztalataiból kiindulni. A következő fejezetekben olyan, a későbbi III/III-asok által megélt történeteket mutatok be, amelyeket valós neveiken alakítottak.

III/III-1. Osztály

„Acél”

k

„Hutás Péter”

á

„Pilisi”

á

„Amerikai”

b

„Ihász”

k

„Poló Márk”

k

„Bácskai Tibor”

k

„Jakab”

á

„Pozsonyi László”

á

„Balogh”

f

„József”

á

„Rákoshegyi”

á

„Bányász”

k

„Keleti István”

b

„Reményi József”

f

„Barna”

á

„Kenyeres András”

k

„Salamon”

á

„Bejáró”

b

„Kertész”

b

„Salgótarjáni”

b

„Békési József”

á

„Kertész Iván”

b

„Sárvári György”

k

„Berkesi Endre”

k

„Kertész János”

á

„Summus Pontifex”

b

„Blanc”

á

„Kolozs Miklós”

b

„Sümegi”

b

„Csabai Ferenc”

á

„Komáromi Lajos”

b

„Szabó Lajos”

b

„Cseh Sándor”

á

„Kovács Kálmán”

b

„Szaniszló Pál”

k

„Deák”

b

„Körösi”

á

„Szatmári”

k

„Direktor”

k

„Kunsági”

á

„Szegedi”

b

„Dömötör”

b

„Lackó György”

b

„Szegedi István”

á

„Dunai”

b

„Lászlófi”

b

„Szentesi József”

b

„Erdői István”

b

„Magos Béla”

b

„Szerémi Géza”

á

„Falvi István”

k

„Marosi”

á

„Szíjgyártó”

b

„Fasori”

cs

„Máté”

k

„Szilárd”

k

„Fekete Péter”

k

„Máté Barnabás”

á

„Tanár”

b

„Felföldi József”

á

„Mátrai”

b

„Tárnoki”

b

„Filozófus”

b

„Mérnök”

b

„Temesy”

f

„Földi János”

b

„Mezősi János”

á

„Tímár Lajos”

b

„Fuvaros”

b

„Miklós Kristóf”

b

„Tiszai Ágota”

b

„Gál János”

k

„Molnár György”

k

„Újhelyi”

k

„Gellért”

b

„Mosonyi”

b

„Vasas”

b

„Gyáli István”

k

„Nagy Béla”

b

„Vértesi”

b

„Gyarmati”

k

„Nagy János”

b

„Villányi Andor”

k

„Gyógyszerész”

b

„Nagy Sándor”

b

„Viola”

k

„Házi János”

k

„Nyitrai”

k

„Zempléni István”

k

„Hegedűs Róbert”

k

„Paxi”

k

„Zéró”

b

„Hidegkúti”

b

„Pécsi István”

b

„Zoltán”

k

„Hívő”

k

„Péteri János”

k

„Zöldi Péter”

b

III/III-2. Osztály

„Ábel”

b

„Györgyi”

k

„Phőnix”

cs

„Abonyi”

k

„Hajdú”

á

„Pionir”

cs

„Acél János”

k

„Halasi”

á

„Polgár Gusztáv”

b

„Ádám”

á

„Halmágyi”

á

„Pozsonyi”

k

„Albert Jenő”

cs

„Hartmann László”

b

„Puskás”

á

„Antal”

b

„Herendi”

b

„Rába”

á

„Antonie”

b

„Herman Attila”

á

„Rácz”

b

„Aranyosi”

b

„Horváth Károly”

b

„Rácz Ede”

k

„Arisztid”

k

„Hóvirág”

b

„Raguza”

b

„Árpád”

b

„Huszár Kálmán”

k

„Rákoshegyi”

á

„Ásvány”

á

„Írnok”

á

„Rékássy József”

á

„Attila”

b

„János”

b

„Réti Ede”

cs

„Bácskai”

k

„Játékos”

k

„Riporter”

k

„Bajai”

k

„Juhász Ferenc”

k

„Róbert”

b

„Bajnok”

b

„Juli”

b

„Róbert Ferenc”

á

„Balatoni Alíz”

b

„Kálmán”

b

„Rozgonyi”

k

„Bálint”

b

„Kanizsai László”

b

„Rozmaring”

á

„Bánfalvi”

b

„Kankalin”

k

„Rózsahegyi”

k

„Bánhidi Piroska”

k

„Kántor Géza”

p

„Sárdy Gáspár”

b

„Baranyai”

á

„Kapitány”

á

„Sebész”

á

„Barna”

á

„Karper”

b

„Simon”

b

„Barna”

b

„Kassay Péter”

k

„Siófoki”

b

„Barna Péter”

b

„Kassay Tibor”

k

„Somlay Károly”

k

„Bask”

k

„Katona”

k

„Somlyói”

b

„Békésy”

b

„Katona Zoltán”

á

„Soproni András”

k

„Bobojsza”

k

„Kelemen”

b

„Spal”

b

„Boros”

á

„Kenyeres”

b

„Sportoló”

b

„Budai”

á

„Kerekes Géza”

á

„Surányi”

b

„Budai Ferenc”

b

„Kertész”

b

„Svéd”

k

„Budai Péter”

á

„Király”

cs

„Szabó György”

b

„Ceglédi László”

b

„Király Péter”

b

„Szabó József”

á

„Cili”

b

„Kocsis”

k

„Szakács Albert”

á

„Csabai László”

b

„Konrád”

b

„Szántó Gábor”

b

„Csatári”

k

„Kovács”

b

„Szávai Károly”

á

„Czinder”

b

„Kovács Margit”

b

„Szederkényi István”

á

„Czini”

k

„Kovács Péter”

b

„Szegedi Dániel”

b

„Dajka”

á

„Kovács Tibor”

b

„Szegedi József”

k

„Dániel”

b

„Közgazdász”

b

„Székely Éva”

b

„Déli”

p

„Kristály”

á

„Szentgyörgyi”

á

„Déri”

á

„Krisztina”

k

„Szigeti”

b

„Dobozi István”

b

„Kulturos”

b

„Sziklai”

k

„Docens”

p

„Kun János”

k

„Szolnok”

b

„Dóra”

b

„Lantos”

á

„Szőlősi”

k

„Egri”

b

„Lektor”

á

„Szücs József”

b

„Éles Zoltán”

k

„Ligeti”

b

„Tábori”

b

„Endrei”

b

„Lilla”

k

„Tanár Tamás”

cs

„Énekes”

b

„Magyari”

á

„Titkár”

b

„Építész”

b

„Majtényi Tibor”

f

„Tolnai”

k

„Erdő”

cs

„Marcelo”

b

„Tótfalusi”

á

„Ervin”

b

„Marci”

b

„Tóth Edit”

k

„Fábián Edit”

p

„Margaréta”

k

„Triebel”

b

„Farmer”

b

„Márta”

b

„Trombitás”

k

„Fehér”

b

„Máté”

cs

„Tulipán”

á

„Fekete László”

á

„Mátrai”

k

„Tünde”

b

„Fekete Pál”

b

„Mátyás”

b

„Vájár”

b

„Félix”

b

„Meggyesi”

k

„Vámhidi”

á

„Férdi”

b

„Melinda”

á

„Varga Vilmos”

b

„Ferenci Noémi”

b

„Mészáros”

k

„Vári”

k

„Filozófus”

b

„Mohár”

á

„Városi”

k

„Flórián”

b

„Molnár”

b

„Vásárhelyi”

á

„Fortuna”

b

„Molnár Ferenc”

b

„Veszprémi”

á

„Főnök”

k

„Molnár József”

b

„Viktor”

á

„Füleki”

b

„Mosonyi”

b

„Viktória”

b

„Fülöp”

b

„Művész”

k

„Völgyi”

b

„Füredi”

b

„Nagy Árpád”

b

„Zalai Miklós”

b

„Füredi Péter”

k

„Nagy Pál”

k

„Zalay”

k

„Füzesi”

k

„Nándor”

k

„Zenész”

á

„Gabonyi”

á

„Nyári”

k

„Zentai”

á

„Gedeon”

k

„Örsi”

k

„Zita”

k

„Gergely”

b

„Pataki Aladár”

á

„Zoltai”

á

„Gömb”

p

„Patron”

á

„Zoltán”

b

„Gránit”

k

„Péter”

b

„Gyöngy”

b

„Péteri”

b

III/III-3. Osztály

„Almásy”

k

„Kaposi”

k

„Norbert”

á

„Béldi Imre”

cs

„Kárpáti”

á

„Palotai”

b

„Budai”

b

„Kerek Sándor”

b

„Péter”

cs

„Data”

b

„Király Ernő”

k

„Szegedi”

k

„Fehérvári”

k

„Konrád”

k

„Ugrai”

á

„Festő”

cs

„Kőszegi Ferenc”

á

„Ujságíró”

á

„Gyöngyösi”

á

„Létai”

k

„Vadász”

á

„Harmat András”

cs

„Ligeti”

k

„Várhidi”

f

„Hegyi”

f

„Mátrai”

k

„Vitéz”

k

„Ibolya”

á

„Mihályfi”

k

„Zsóka”

b

„János”

b

„Nádasdi Géza”

á

„Kalocsai Antal”

f

„Nógrádi G”

k

III/III-4. Osztály

„Adriai”

b

„Hegyvidéki”

k

„Marosi”

á

„Andrea”

b

„Herman László”

b

„Mátrai József”

á

„Anita”

b

„Horgász”

b

„Megyeri Sándor”

á

„Antónia”

b

„Horváth Mária”

b

„Michel”

k

„Árva Ádám”

b

„Hunyadi”

b

„Mihályi”

f

„Bács Pongrácz”

b

„Hunyady”

á

„Molnár Ilona”

b

„Balatoni”

k

„Ildikó”

f

„Monori”

f

„Barát József”

f

„Jenei”

k

„Nagy Béla”

b

„Barát Lajos”

á

„József Béla”

k

„Nemes Endre”

k

„Bartha Pál”

b

„Kalocsai”

b

„Németh Károly”

f

„Bernát Attila”

b

„Kardos”

cs

„Németh László”

cs

„Bíró”

b

„Katona”

b

„Nyomdász”

á

„Bonifác”

á

„Keresztes Lajos”

p

„Pesti”

k

„budai”

p

„Kevély Borbála”

b

„Picard”

k

„Budai István”

p

„Kézdi László”

b

„Poharas”

b

„Buday István”

p

„Kis János”

b

„Pozsonyi”

á

„Claudia”

b

„Kiss Géza”

b

„Simon András”

k

„Csillag”

b

„Kiss Péter”

b

„Színész”

k

„Csillag Ádám”

b

„Kockakó”

k

„Színész”

b

„Debreceni Tibor”

b

„Kocsis Lajos”

b

„Szolnoki”

k

„Énekes”

b

„Komáromi”

b

„Szőllősy”

á

„Erdélyi”

b

„Konzul”

b

„Tarpai Lajos”

á

„Erdélyi Miklós”

f

„Kovács”

k

„Tavaszi”

á

„Erika”

á

„Kovács Gábor”

á

„Trójai”

á

„Etele”

á

„Kovács István”

á

„Tündi”

á

„Fecske”

b

„Kovács László”

á

„Udvardi Gábor”

k

„Fehér Tamás”

k

„László Gábor”

á

„Varga Kálmán”

b

„Fejedelem”

b

„Lévai”

b

„Varjú Károly”

b

„Frederich”

b

„Lippai balázs”

b

„Vásárhelyi”

b

„Gáti”

b

„Lisztes”

b

„Viktor”

b

„Görgei Dániel”

á

„Lujza”

b

„Viktor”

k

„Győri Anna”

b

„Mac Bergman”

á

„Vitéz László”

b

„Gyula”

k

„Major Sándor”

k

„Zoli”

b

„Havas László”

cs

„Margaréta”

b

„Házi”

k

„Márk”

b

III/III-5. Osztály

„12-8-9”

b

„Harangozó István”

á

„Rékási József”

á

„Ács László”

á

„Harmat Gábor”

á

„Richárd”

b

„Adonys”

á

„Hegyi”

á

„Rónai”

f

„Almási Péter”

k

„Holló Károly”

k

„Ser”

k

„Andódi Péter”

k

„Horváth Éva”

á

„Szabad”

b

„Antal”

á

„Horváth László”

k

„Szabó Zoltán”

b

„Aradi Csaba”

á

„Jávor Endre”

á

„Szegedi”

b

„Balogh Péter”

á

„Johanna”

b

„Szénási Róbert”

á

„Bányai”

k

„Kati”

b

„Szigeti József”

k

„Bányász”

b

„Kelemen Lajos”

á

„Szolnoki”

á

„Barna”

b

„Kerekes Kis G.”

k

„Szombati”

k

„Báry”

á

„Kern László”

á

„Szőke Pál”

k

„Beregi”

b

„Kertész”

k

„Szőnyi”

b

„Bernát”

b

„Király Ábel”

á

„Tamás”

á

„Bobojsza”

b

„Klampár”

á

„Táncos”

b

„Bólyai”

b

„Kövesdi Attila”

p

„Tarnóczy Lívia”

á

„Botond”

k

„Kristály”

k

„Tatai”

á

„Csurgay Ádám”

á

„Lehel”

k

„Tatár”

b

„Cukrász”

á

„Levelező”

á

„Tély”

f

„Czakó”

k

„Lukács”

k

„Tétényi László”

k

„Dénes”

k

„Marcus Aurelius”

k

„Timsel Károly”

b

„Erdélyi János”

k

„Márton László”

k

„Tóbiás Tamás”

b

„Erdőkövi”

á

„Matán Bojána”

b

„Tompa”

á

„Esztergomi”

k

„Maya”

á

„Tölgyesi Miklós”

k

„Fáklya”

b

„Nagy Anna”

á

„Tücsök”

k

„Fekete Edit”

cs

„Nagy Rozália”

á

„Váradi”

cs

„Felsőszilvási Sz.”

á

„Német”

b

„Vidéki”

k

„Gábor Miklós”

k

„Novák”

á

„Viktor”

b

„Gál Péter”

k

„Orosz”

á

„Viktória”

k

„Gombos Kálmán”

á

„Palásti”

k

„Vili”

k

„Grafikus”

b

„Pauló Lajos”

k

„Vizi József”

á

„Gregor”

á

„Péter”

á

„Walter”

f

„Hajdu”

b

„Piroska”

k

„Walter”

p

„Hajós”

k

„Prágai”

á

„Zergei”

f

„Halász”

k

„Puskás”

b

„Zsuzsa”

á

III/III-A. Osztály

„Altorjai Péter”

b

„Hegyi Pál”

b

„Pálmai Zsolt”

á

„Balázs Kálmán”

á

„Horváth Sándor”

k

„Pető Sándor”

k

„Balogh János”

k

„Kapcsoló”

f

„Piros”

p

„Baranyai Sándor”

k

„Keszi Péter”

b

„Radics Béla”

p

„Bazsó Péter”

k

„Kiss Feri”

b

„Rózsa Mária”

á

„Budai”

k

„Kovács István”

k

„Rózsavölgyi Péter”

b

„Dávidházi J.”

á

„Labanc Viktor”

p

„Szabó Dezső”

b

„Eszes Pál”

b

„Laki Pál”

cs

„Szőke István”

á

„Farkas”

á

„Mák András”

b

„Tavankuti Péter”

f

„Fehér Éva”

k

„Mátrai Jenő”

p

„Tóth Éva”

b

„Gyarmati Kálmán”

b

„Orbán Ida”

k

„Vadász József”

b

„Győri Tamás”

f

„Orvos Zoltán”

cs

„Vásárhelyi György”

b

4. számú ábra: A BM III/III. Csoportfőnökség éves jelentéseiben szereplő hálózati személyek fedőnevei (1976–1985). Jelmagyarázat: k: kizárás, b: beszervezés, á: átminősítés, f: kapcsolatfelvétel, p: pihentetés, cs: egyéb módon a hálózatból kikerülés

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License