STEVEN SAYLOR

A VÉGZET FEGYVERE

Steven Saylor: Arms of Nemesis

Copyright © 1992 by Steven Saylor

Hungarian translation © Heinisch Mónika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steven Saylor: Arms of Nemesis

Minotaur Books, New York, 2008

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978 963 598 140 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kótai Kata, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: történelmi, krimi

A SZERZŐ ELŐSZAVA
A MAGYAR KIADÁSHOZ

A történelem hemzseg a bűncselekményektől. Tulajdonképpen mondhatnánk azt is, hogy a történelem nem más, mint az emberiség kisebb-nagyobb bűneinek hosszú lajstroma. Minden bűn mögött – kiváltképp, ha gyilkosságról van szó – ott van a történelem is, hiszen minden emberi cselekedetnek megvan a maga indítóoka. Az írók történeteket találtak ki, hogy elmesélhessék az emberiség bűneit. Aztán az írók feltalálták a krimit, hogy átjárhatóvá tegyék a szenvedélyek labirintusát, melyek végül egy gyilkossághoz vezetnek. A történelem és a krimi egyaránt nyomozás: az író és az olvasó együtt indul felfedezőútra, ismeretlen tájak felé. A cél, hogy fény derüljön az igazságra.

A Római vérben megismerhettük Gordianust, a Nyomozót, az ókori Róma lakóját, aki abból él, hogy a Ciceróhoz hasonló ügyvédek számára felderíti az igazságot a bűntényekről. Gordianus története A végzet fegyvere című regényben folytatódik, amelyben Róma leggazdagabb embere hívatja a villájába nyomozónkat, a Neapolisi (ma Nápolyi)-öböl partjára, hogy kibogozza egy gyilkossági ügy szálait. A körülmények egyértelműnek tűnnek: a ház ura holtan fekszik, két rabszolga pedig elszökött a birtokról, hogy csatlakozzon Spartacus felkeléséhez. Tettüknek irtózatos következményei lehetnek: a római törvények szerint ha egy rabszolga megöli a gazdáját, megtorlásképpen a birtokon dolgozó összes rabszolgával végezni kell. De a látszat sokszor csal, és talán Gordianus fényt tud deríteni az igazságra – feltéve, hogy egyáltalán képes életben maradni abban a házban, ahol a gyilkos is bujkál…

Gordianus világa kegyetlen hely, tele embertelenséggel, álnoksággal és mindenen keresztülgázoló ambícióval. Az emberek a kifürkészhetetlen orákulumoktól – például egy barlangban lakó jósnőtől – kérnek segítséget, és a gazdag polgárok halála után könyörtelen viadalokat rendeznek, melynek során a gladiátorok a nézők szeme láttára öldösik halomra egymást. Ám ugyanebben a világban van rengeteg szépség és gyengédség is: egy asszony neves művésszé válhat, és a szerelem a legváratlanabb helyeken bonthatja ki szirmait. Ez a világ hasonlít a mi világunkhoz – mégis más. Határtalan varázserővel hat rám, és remélem, Önök is hasonlónak lesznek részesei.

ELSŐ RÉSZ
ÉLŐK ÉS HOLTAK

EGY

Minden nagyszerű tulajdonsága – őszintesége, odaadása, bölcsessége és hátborzongató fürgesége – ellenére Eco nem arra a feladatra termett, hogy ajtót nyisson a vendégeknek. Eco nem tudott beszélni.

Hallani viszont nagyon is hallott. Igazság szerint nála élesebb fülű emberrel nemigen találkoztam. Azt sem lehetett ráfogni, hogy mélyen alszik, mert nyomorult gyermekkorában megszokta, hogy folyton ugrásra készen álljon. Éber alvó volt, már jóval azelőtt is, hogy anyja magára hagyta, majd jómagam összeszedtem az utcáról, és végül örökbe fogadtam. Nem meglepő tehát, hogy Eco hallotta meg legelőször a kopogtatást az ajtón az alkonyt követő második órában, amikor a ház lakói már rég nyugovóra tértek. Ő üdvözölte éjszakai látogatómat, ám elzavarni már nem tudta. Inkább csak hessegetni próbálta, akár a gazda a háza küszöbére tévelyedett libát.

Mi mást is tehetett volna? Felébreszthette volna Belbót, házi testőrömet. A fokhagymától bűzlő nagy melák ostobán kecmergett volna ki ágyából, és miután kidörzsölgette szeméből az álmot, megfélemlíthette volna a hívatlan idegent, de kétlem, hogy meg tudott volna tőle szabadulni. Az ismeretlen állhatatosságát nem tudta volna felülmúlni, hiszen ő kétszer olyan ravasz volt, mint amennyire Belbo erős. Így hát Eco azt tette, amit tennie kellett: intett a jövevénynek, hogy várakozzon az előtérben, és halkan bekopogott az ajtómon. Bethesda remek vacsorát tálalt: árpalevest és halat, amit némi kellemes fehérborral öblítettem le, és ez elég volt ahhoz, hogy a lehető legmélyebb álomba zuhanjak. A finom kopogás így hát hatástalan maradt. Eco végül óvatosan benyitott, lábujjhegyen az ágyamhoz lopakodott, és megrázta a vállamat.

Az oldalamon szundító rabszolganő felriadt és felsóhajtott. Fekete hajának hosszan tekergő tincsei valamiképp az arcomra és a nyakamra keveredtek, és megcsiklandozták az orromat és az ajkaimat. Bethesda teste illatosított hennát lehelt magából, melyre ágyékom most is érzéki bizsergéssel válaszolt. Felé nyújtottam a karomat, ajkammal csókra készültem, kezemmel végigsimítottam az oldalát. Hogyan lehetséges, gondoltam magamban, hogy a hátam mögé nyújtja a kezét, és hátulról bökdösi a vállamat?

Eco nem szeretett a némákra jellemző, félig állati, röffenő-morgó hangokat kiadni. Az ilyen megnyilvánulásokat megalázónak és kínosnak érezte. Egyszerűen csak hallgatott, mint a szfinx, és hagyta, hogy a keze beszéljen helyette. Keményebben megragadta a vállamat, és egy fokkal erősebben rázogatta. Ekkor már felismertem az érintését, ahogy az ismerős hangot is felismeri az ember. Még az üzenetét is megértettem.

– Valaki az ajtónál? – motyogtam.

Megköszörültem a torkomat, és egy kis időre még lehunyva tartottam a szemem.

Eco helyeslően rácsapott a vállamra. Az ő éjszakai nyelvén így hangzott az „igen”.

Közelebb húzódtam Bethesdához, aki tüntetőleg hátat fordított a háborgatásnak. Ajkam a vállához érintettem. Mély hang szakadt fel belőle, valahol a turbékolás és a sóhaj között. Sokat utazgattam Herkules oszlopaitól a párthus határig, de soha, sehol nem találkoztam nála érzékibb asszonnyal. Olyan, mint egy tökéletesen zengő líra, állapítottam meg magamban, gondos kidolgozású és figyelmesen hangolt, mely az évek múlásával csak egyre szebben szól. Milyen szerencsés ember vagy te, Gordianus, a Nyomozó! Ragyogó üzletet kötöttél azon az alexandriai rabszolgapiacon tizenöt évvel ezelőtt!

Valahol a lepedők alatt megmoccant a kölyökmacska. Bethesda a körme hegyéig egyiptomi asszony volt, így mindig tartott macskát, még az ágyunkba is magával hozta. A kis állat keresztben feküdt a kettőnk teste között nyíló völgyben, mintha ő lett volna a combjainkat összekötő híd. Eddig behúzta a karmait, amit a jószerencse ajándékának könyvelhettem el, lévén hogy érzékeny testtájékom az elmúlt percekben feltűnően még érzékenyebbé vált, és a macska valamiféle szórakoztató játékszernek, talán holmi kígyóféleségnek hitte. Védelemért közelebb húzódtam Bethesdához, aki megint csak felsóhajtott. Emlékezetembe ötlött egy esős éjszaka, úgy tíz évvel korábban, mielőtt Eco beköltözött a házba. Egy másik macska, egy másik ágy, de ugyanaz a ház, apám öröksége, és mi ketten, Bethesda meg én, fiatalabban, de nem sokban különbözve mostani önmagunktól. Újfent megkörnyékezett valami álomféle, amint a múltról ábrándoztam.

Két határozott ütést éreztem a vállamon.

Ez Eco nyelvén azt jelentette: „nem”, úgy, mintha a fejét rázta volna. Nem hajlandó, vagy nem tudja elküldeni a látogatót.

Ismét kétszer ütötte meg a vállamat.

– Jól van már, jól van! – dünnyögtem.

A rabszolganő durcásan távolabb gördült, mire fedetlen testemen végigsuhintott a nyirkos szeptemberi levegő. A kismacska felém gurult, és egyensúlyát vesztve kimeresztette a karmait.

– Numa golyóira! – csattantam fel, habár ebben az esetben nem a mondabeli Numa király sérült meg egyetlen aprócska karomtól.

Eco tapintatosan elengedte a füle mellett a fájdalmas kiáltást. Bethesda álmosan kuncogott a sötétben.

Kiugrottam az ágyból, és a tunikám után tapogatóztam. A fiú már maga előtt tartotta, készenlétben, csupán bele kellett bújnom.

– Remélem, valami életbe vágó ügy! – morogtam.

Valóban fontos ügy volt, de hogy mennyire, azt sem azon az éjjelen, sem a rá következő napokban nem tudtam meg. Ha az előtérben várakozó küldött tisztán és érthetően fejezte volna ki magát, ha őszintén megmondta volna, milyen ügyben és kinek a megbízásából érkezett, habozás nélkül meghajolok az óhaja előtt. Ritkán pottyan az ember ölébe egy olyan ügy és egy olyan ügyfél, mint nekem azon az éjjelen; még harcolni is hajlandó lettem volna azért, hogy elnyerjem a megbízatást. Ezzel szemben a férfi, aki kurta bemutatkozása során csak annyit árult el magáról, hogy Marcus Mummiusnak hívják, baljós titokzatossággal beszélt, és már-már megvetésnek tűnő gyanakvással kezelt. Elmondta, hogy haladéktalanul szükség lenne a szolgálataimra egy olyan ügyben, mely több napra elszólítana Rómából.

– Talán valamiféle bajba keveredett? – kérdeztem.

– Nem én! – rivallt rám.

Úgy tűnt, hanghordozásával képtelen igazodni egy alvó ház légköréhez. A szavakat bődülve, ugatva ejtette ki, olyanformán, ahogy az ember egy neveletlen rabszolgával vagy egy pimasz kutyával beszél. Nincs még egy nyelv a földkerekségen, mely olyan durva lenne, mint a latin, ha ilyen modorban és útszéli stílusban használják. Egyszerre lévén másnapos és kótyagos az álmosságtól, akaratlanul is következtetéseket kezdtem levonni a hívatlan vendégről. A gondosan nyírt szakáll, a dísztelen, de drágának tűnő fekete tunika, a finoman kidolgozott csizma és a puha gyapjúujjas egy katonát rejtett, aki hozzászokott a parancsok osztogatásához, és ahhoz, hogy nyomban engedelmeskedjenek neki.

– Akkor hát – szólalt meg végül, és úgy méregetett, mintha egy lusta újonc lennék a seregben, aki most kelt ki az ágyból, és húzza a lábát a napi menetelés gondolatára. – Velem tartasz, vagy sem?

Eco, aki személyes sértésnek vette ezt a hangnemet, csípőre tette a kezét, és dühödten leszegte a fejét. Mummius felvetette az állát, és türelmetlenül horkantott.

Megköszörültem a torkomat.

– Eco, hozz nekem egy kupa bort, kérlek! Melegítsd fel, ha lehet. Nézd meg, hogy van-e még parázs a konyhában. Te is kérsz bort, Marcus Mummius?

A vendég összevonta a szemöldökét, és határozottan megrázta a fejét, akár a rátermett légiós, akit éjjeli őrjáratra parancsoltak ki.

– Hát egy kis meleg almabort? Ragaszkodom hozzá, Marcus Mummius! Hűvös az éjszaka. Jöjj velem a dolgozószobámba. Nézd, Eco már meggyújtotta nekünk a lámpásokat. Mindig kitalálja, mire van szükségem. Tessék, foglalj helyet. Nem, nem, ehhez is ragaszkodom. Nos hát, nem lehet más sejtésem, mint hogy munkát ajánlasz nekem ezen a késői órán, Marcus Mummius.

A dolgozószoba fényében jobban láttam Mummius arcát. Törődöttnek, megviseltnek tűnt, mint aki már egy ideje nem alszik rendesen. Fészkelődött a széken, és természetellenes éberséggel tartotta tágra nyitva a szemét. Kisvártatva felpattant, és fel-alá kezdett járkálni a szobában. Amikor Eco behozta a meleg almabort, visszautasította. A hosszú éjjeli őrjáratra küldött katona vonakodik ilyen módon kényelembe helyezni magát, attól tartva, hogy akarata ellenére elbóbiskol.

– Igen – felelt végül. – Azért jöttem, hogy felszólítsalak…

– Felszólíts? Engem? Senki sem szólítja fel semmire Gordianust, a Nyomozót. Római polgár vagyok, nem valakinek a rabszolgája vagy felszabadítottja, és legutóbbi értesüléseim szerint Róma még mindig köztársaság, nem diktatúra, akármilyen meglepőnek tűnhet is ez néhanapján. A többi polgár azért jön hozzám, hogy a tanácsomat vagy a szolgálataimat kérje, illetve hogy megbízást adjon. Emellett rendszerint nappal érkeznek. Legalábbis a becsületes polgárok.

Marcus Mummius csak nehezen tudta féken tartani bosszúságát.

– Nevetséges! – válaszolta. – Természetesen megkapod a fizetségedet, ha ez aggaszt. Felhatalmazásom van rá, hogy a szokásos napi béred akár ötszörösét kifizessem, tekintettel a kényelmetlenségekre és az… utazásra – tette hozzá óvatosan. – Öt napot garantáltan fizetek, és ennek tetejébe a szállásod és ellátásod költségeit.

Most már minden figyelmemet neki szenteltem. A szemem sarkából láttam, hogy Eco felvonja az egyik szemöldökét: tanácskozni akart, hogy a legelőnyösebb megállapodást köthessem. Az utcagyerekek alaposan kitanulják az alkudozás csínját-bínját.

– Rendkívül nagylelkű ajánlat, semmi kétség, Marcus Mummius – bólintottam. – Persze arról nem lehetett tudomásod, hogy éppen a múlt hónapban kényszerültem megemelni az áraimat. Rómában a költségek lassan az egekbe szöknek. Itt van a rabszolgafelkelés és a legyőzhetetlen Spartacus, aki tombolva söpör végig a vidéken, és mindenütt csak a felfordulás marad utána…

– Legyőzhetetlen? – Mummius mintha személyes sértésnek vette volna szavaimat. – Spartacus legyőzhetetlen? Már nem sokáig lesz az, teszünk róla!

– Úgy értettem, legyőzhetetlennek tűnik, valahányszor a római hadsereget ellene küldik. Spartacus hívei eddig minden ellenük küldött osztagot levertek. Két római consult is hazaküldtek megszégyenítve. Gyanítom, hogy ha Pompeius…

– Pompeius! – köpte a nevet Mummius.

– Igen, gyanítom, hogy ha Pompeius visszahívja a seregeit Hispániából, a lázadást egykettőre felszámolják…

Csak azért jártattam a számat, mert látogatómat szemlátomást bosszantotta a téma, és szerettem volna elvonni a figyelmét, amíg eldöntöm, meddig srófoljam fel az áraimat.

Mummius bekapta a horgot: idegesen járkált fel-alá, csikorgatta a fogát, haragosan lesett ki a szemöldöke alól. De olybá tűnt, nem hajlandó lesüllyedni a pletyka szintjére egy olyan döntő fontosságú ügyben, mint a rabszolgafelkelés.

– Majd meglátjuk! – Csak ennyit vetett motyogva a mondataim közé, és nem kísérelt meg komolyabban félbeszakítani. Végül elővette parancsnoki hanghordozását, és belém fojtotta a szót. – Nemsokára meglátjuk, hogyan végzi Spartacus! Most inkább térjünk vissza a bérre, amiről beszéltél.

Köhintettem egyet-kettőt, majd belekortyoltam a meleg borba.

– Igen. Nos, mint mondtam, az árak teljesen megvadultak…

– Igen, igen…

– Nem tudom, mennyire vagy tisztában vele, általában milyen összeget szabok ki, vagy mennyire van tisztában vele a megbízód. Nem tudhatom, honnan hallottatok felőlem, vagy ki ajánlott.

– Ezzel ne is törődj!

– Rendben van. Habár azt mondtad, ötször annyit…

– Igen, ötször annyit, amennyit napi bérként kapni szoktál!

– Akkor hát eléggé meredeken szökik fel az ár, tekintve, hogy a szokványos ár… – Eco a férfi háta mögé surrant, és ujjával a mennyezet felé mutatott: fel, fel, fel. – Napi nyolcvan sestertius.

Az ötlet a semmiből jött, csak azt mondtam, ami hirtelen az eszembe villant. Egy hivatásos legionarius havi bérének kétszerese volt ez.

Mummius csodálkozva nézett rám, és egy darabig úgy éreztem, túl messzire mentem. Nos, ha sarkon fordulna, és szó nélkül faképnél hagyna, legalább visszatérhetnék a meleg ágyamba Bethesda mellé. Úgyis valami felesleges útra akart engem csábítgatni, a jelek szerint.

Váratlanul kitört belőle a nevetés.

Még Eco is visszahőkölt. Mummius válla fölött láttam, ahogy a homlokát ráncolja.

– Napi nyolcvan sestertius – ismételtem olyan higgadtan, ahogy csak tudtam, és megpróbáltam nem tükrözni az Eco arcán látható zavarodottságot. – Érted?

– Ó, hogyne! – felelte Mummius, és nevetése önelégült mosollyá szelídült.

– Annak az ötszöröséről lenne szó…

– Napi négyszáz – bődült fel. – Ismerem a számokat.

Megint horkantott, de ezúttal olyan őszinte megvetéssel, hogy azonnal ráébredtem: sokkal többet is kérhettem volna.

Munkám során gyakran keresztezi az utam a gazdag rómaiakét. A gazdagoknak szükségük van ügyvédekre az egymás ellen folytatott harcukban; az ügyvédeknek létfontosságú, hogy megfelelően tájékozottak legyenek, nekem meg különleges képességem van, hogy megtudjam, amit akarok. Olyan ügyvédek fogadtak már fel, mint Hortensius és Cicero, de előfordult, hogy egyenesen maguktól a kiváltságos ügyfelektől kaptam a pénzt: a nagy Metellusoktól és Messalláktól. De kétségtelenül ők is csodálkoznának, ha napi négyszáz sestertiust kellene fizetniük Gordianusnak, a Nyomozónak. Mennyire lehetett gazdag az az ügyfél, akit Marcus Mummius képviselt?

Most már nem férhetett kétség hozzá, hogy elvállalom a munkát. A pénz meggyőzött. Bethesda turbékolni fog az örömtől, ha meglátja, mennyi ezüst folyik be a pénzesládikába. Egyes hitelezőim szintén elmosolyodnak majd, ha meglátnak, és nem a kutyáikat uszítják rám, mint eddig. Az igazi csapdát azonban a kíváncsiságom jelentette. Mindenáron tudni akartam, ki küldte Marcus Mummiust. Mégsem lett volna jó, ha már az elején észreveszi rajtam, mennyire lenyűgözött a lehetőség.

– Ez a nyomozás a jelek szerint rendkívüli fontossággal bír – mondtam udvariasan, és megpróbáltam a hivatásosok hűvös hangján beszélni, miközben ezüstérmék szökőkútja csobogott csilingelve a fejemben.

Négyszáz sestertius naponta, megszorozva öt garantált munkanappal, összesen kétezer sestertiust tett ki. Legalább megjavíttathatom a ház hátsó falát, kicseréltethetem az átrium repedezett kockaköveit, sőt, talán egy új rabszolganőt is vásárolhatok, hogy levegye Bethesda válláról a munka egy részét…

Mummius komoran bólintott.

– Ennél jelentőségteljesebb feladatra valószínűleg még soha nem kértek fel téged.

– Feltételezem, kényes ügyről van szó.

– Felettébb.

– Diszkréten kell eljárnunk.

– A lehető legdiszkrétebben – helyeselt.

– Az az érzésem, hogy nem csak vagyontárgyak forognak kockán. Talán a becsület?

– Több mint a becsület – jegyezte meg Mummius zordan, és a szemébe űzött kifejezés költözött.

– Akkor hát egy élet? Egy élet forog kockán?

Arckifejezéséből tisztán ki tudtam olvasni, hogy gyilkossági ügyről beszélünk. Egy zsíros összeg, egy rejtélyes ügyfél, egy gyilkosság – minden ellenállásom szertefoszlott. Ennek ellenére minden erőmmel azon voltam, hogy ennek jele se látszódjék rajtam.

Mummius egyre gyászosabb arcot vágott. Olyanformát, ahogy a harcos néz a csatatérre: nem izgatottan az ölés előtt, hanem elmerülve a mészárlás és a kétségbeesés emlékeibe a véres küzdelem után.

– Nem egy élet – szólalt meg aztán lelassulva. – Nemcsak egyetlen élet a tét, hanem sok-sok élet. Tucatnyi és tucatnyi élet, férfiaké, nőké, gyerekeké függ egyetlen hajszálon. Hacsak valami meg nem hiúsítja az öldöklést, a vér úgy folyik majd, mint a patak, és a kisdedek sírását még Hádész kapujánál is hallani fogják.

Megittam az utolsó korty bort, és félretoltam a kupát.

– Marcus Mummius, nem árulod el nekem, hogy kinek a megbízásából jársz itt, és mit kívánsz tőlem?

A férfi megrázta a fejét.

– Már így is épp eleget mondtam. Lehet, hogy mire megérkezünk, enyhül a helyzet, a gondok megoldódnak, és a te szolgálataidra nem is lesz szükség. Abban az esetben pedig jobb, ha nincs tudomásod semmiről.

– Vagyis nem magyarázod meg a helyzetet.

– Nem. De a fizetségedet megkapod, akármi is történjen.

Bólintottam.

– Mennyi időt töltünk távol Rómától?

– Öt napot, amint azt már mondtam.

– Módfelett magabiztosan beszélsz.

– Öt napot – bizonygatta –, és azután visszatérhetsz Rómába. Vagy talán hamarabb. De annál biztosan nem tart tovább. Öt nap múlva minden elválik, akár kedvező, akár kedvezőtlen fordulatot vesznek az események…

– Értem – mondtam, de egy szavát sem értettem. – Merre is megyünk pontosan?

Mummius összeszorította a száját.

– Ugyanis – folytattam – nem hinném, hogy szívesen csellengenék a vidéken ezekben a mostani, zavaros időkben anélkül, hogy sejtésem lenne róla, milyen cél lebeg a szemem előtt. Egy kisebbfajta rabszolgafelkelés zajlik éppen, ha jól emlékszem, épp az imént firtattuk. Megbízható vidéki forrásaim szerint nem ajánlatos most nekivágni az útnak, csak ha elengedhetetlenül fontos.

– Biztonságban leszel – csattant fel Mummius erélyesen.

– Akkor hát szavadat adod mint katona, vagy mint volt katona, hogy biztonságban leszek.

Mummius szeme összeszűkült.

– Megmondtam, hogy szavatolom a biztonságodat.

– Jól van. Akkor azt hiszem, legjobb lesz, ha Belbót itt hagyom, hogy vigyázzon Bethesdára. A megbízód biztosan rendelkezésemre bocsát egy testőrt, ha igénylem. De Ecót mindenképp magammal akarom vinni. Feltételezem, a megbízód lesz annyira bőkezű, hogy neki is jut majd betevő falat és fedél a feje fölé.

A küldött hátranézett Ecóra, és a szemében kételkedő fény villant fel.

– De hiszen ez csak egy kölyök.

– Eco tizennyolc éves. Két évvel ezelőtt öltötte magára férfiúi tógáját.

– Néma, igaz?

– Igen. Ideális tulajdonság katonáknak, nemde?

Mummius felhorkant.

– Szerintem nem lesz akadálya.

– Mikor indulunk? – kérdeztem.

– Amint elkészültetek.

– Akkor hát reggel?

Úgy nézett rám, mintha egy lusta légiós lennék, aki a csata előtt engedélyt kér egy kis szunyókálásra. Hangjába visszatért a parancsnoki él.

– Nem! Amint készen álltok. Már így is elég időt vesztegettünk.

– Hát jól van – ásítottam. – Csak megmondom Bethesdának, hogy pakoljon össze néhány holmit…

– Arra semmi szükség. – Mummius mereven kihúzta magát. Még mindig elcsigázottnak látszott, de szemlátomást örült, hogy ismét átveheti az irányítást. – Mindent a rendelkezésedre bocsátunk, amire szükséged lesz.

Gondolhattam volna, hogy egy ügyfélnek, aki hajlandó napi négyszáz sestertiust fizetni, semmiféle gondot nem jelentenek olyan hétköznapi apróságok, mint például egy váltás ruhát, egy fésűt vagy egy rabszolgát keríteni számomra, aki a csomagomat viszi.

– Akkor csak egy pillanatot kérek, hogy elbúcsúzzak Bethesdától.

Épp kiléptem a szobából, amikor Mummius megköszörülte a torkát.

– Csak a biztonság kedvéért – kezdte, miközben felváltva nézett rám és Ecóra –, remélem, egyikőtök sem hajlamos a tengeribetegségre.

KETTŐ

– De hova visz téged ez az ember? – faggatott Bethesda. Igen, akármilyen felháborítónak tűnhet egy rabszolga részéről, Bethesda faggatott és követelőzött. Csak azok érezhették valószínűtlenül arcátlannak a szavait, akik még sohasem találkoztak vele. – Kicsoda ő? Miből gondolod, hogy megbízhatsz benne? Mi van, ha az egyik régi ellenséged küldte, hogy elcsalogasson a városból egy félreeső helyre, hogy szemtanú nélkül elvágja a torkodat?

– Bethesda, ha valaki el akarná vágni a torkomat, nem kellene ilyen kalamajkába keverednie, hanem elvégezné itt, a Suburában. Vagy felbérelne egy orgyilkost valamelyik utcasarkon.

– Igen, és pont ezért fogadtad fel Belbót. Hogy megóvjon. Miért nem viszed magaddal?

– Mert jobban szeretném, ha itt maradna, és rád vigyázna, amíg távol vagyok. Így nem kell miattad aggódnom, akármerre is járok.

Bethesda még az éjszaka közepén, álmából felriasztva is elragadó látványt nyújtott. Itt-ott már ezüstös fekete haja torzonborz glóriát vont a feje köré. Még mérgesen csücsörítve is megingathatatlan méltóság sugárzott belőle. Ez a kisugárzás vonzott hozzá az alexandriai rabszolgavásár forgatagában, tizenöt esztendeje. A kétség hullámzott át rajtam, mint mindig, amikor el kellett válnom tőle. A világ veszélyes és bizonytalan, és az életforma, amit választottam, gyakran kihívja ellenem a sorsot. Már rég megtanultam, hogy ne adjam jelét gyötrő kétségeimnek. Bethesda az ellenkezőjét tette.

– Hatalmas összegről van szó – vigasztaltam.

– Ha tényleg igazat mond – prüszkölte.

– Szerintem igazat mond. Senki sem maradhat életben egy olyan városban, mint Róma, ha nem fejleszti ki magában azt az ösztönös ítélőképességet, amit én. Marcus Mummius őszinte ember, amennyire megengedik neki. Elismerem, hogy nem túl készséges, de…

– Hiszen még azt sem árulja el, ki küldte!

– Valóban nem, de nyíltan bevallja, hogy nem mondhatja el. Vagyis, más szóval, az igazat mondja.

Bethesda durva kis hanggal préselte ki ajkai közül a levegőt.

– Most úgy beszélsz, mint a szónokok, akiknek dolgozni szoktál! Mint az a nevetséges Cicero, aki szerint az igazság hazugság, és a hazugság az igazság, ahogy éppen kedvünk tartja.

A nyelvembe haraptam, és mély lélegzetet vettem.

– Bízz bennem, Bethesda! Eddig is életben maradtam, nem igaz?

Mélyen a szemébe néztem, és valami enyhe melegséget láttam a hideg lángnyelvek között. A vállára tettem a kezem. Lerázta magáról, és elfordult. Úgy viselkedett, ahogy szokott.

Közelebb léptem, és a hátára simítottam a kezem, becsúsztatva tenyeremet a fekete fürtök zuhataga alá. Nem volt joga visszautasítani engem, és nem is húzódott arrébb, de az érintésemre megmerevedett, és makacsul felszegte a fejét. Akkor sem mozdult, amikor lehajoltam, hogy csókot nyomjak a fülére.

– Visszatérek – suttogtam. – Öt nap múlva visszatérek. A ház ura ígéri.

Láttam, hogy összeszorítja a fogát, és az álla remegni kezd. Gyorsabban kezdett pislogni, és észrevettem, hogy a szeme sarkában szarkalábakból álló legyező rajzolódik ki. Maga elé nézett, az üres falra.

– Más lenne, ha tudnám, merre vagy.

Elmosolyodtam. Bethesda egész élete során csak két várost ismert, Alexandriát és Rómát. A kettő között megtett úttól eltekintve soha nem távolodott el egyiktől egy mérföldre sem. Mit számított neki, ha azt mondom, hogy Cumae-be vagy Karthágóba megyek?

– Nos, ha ez megnyugtat – sóhajtottam –, sejtésem szerint Ecóval együtt Baiae közelében töltjük majd az elkövetkező napokat. Hallottál már róla, ugye?

Bólintott.

– Gyönyörű kis település délre, a part mentén – folytattam. – Misenum hegyfoka alatt terül el, egy öbölben fekszik, melyet a helybeliek Kehelynek hívnak. A Puteolit és Pompejit összekötő folyó két oldalán található. Azt mondják, varázslatos a kilátás Caprira és a Vezúvra. A dúsgazdagok pompás villákat építenek a tengerpartra, és a forró iszapban fürdenek.

– De honnan tudod, merre mész, ha ez az ember nem árulta el neked?

– Csak találgatok.

Bethesda tartása kissé ellazult az érintésem alatt. Felsóhajtott, és tudtam, hogy beletörődött a távozásomba és abba, hogy néhány napig egyedül kell vinnie a ház irányítását, valamint a többi rabszolga igazgatását. Korábbi tapasztalatomból tudtam, hogy távollétemben könyörtelen zsarnokká változik. Csak remélni tudtam, hogy Belbo a sarkára áll, és felveszi a kesztyűt a szigorú parancsoló ellen. A gondolatra ismét elmosolyodtam.

Megfordultam, és láttam, hogy Eco az ajtóban várakozik. Egy darabig heves elragadtatás honolt az arcán, aztán karba fonta a kezét, és a mennyezetre szegezte a tekintetét, mintha cseppet sem érdekelné a gyengéd jelenet, melyet éppen félbeszakított. Sietve csókot leheltem Bethesda arcára, aztán sarkon fordultam.

Marcus Mummius fel-alá járkált az előtérben, gondterheltnek és türelmetlennek látszott. A magasba emelte a kezét, amikor megpillantott, és kirontott az ajtón. Azt sem várta meg, hogy beérjem, csak egy lekicsinylő pillantásra méltatott, mellyel kifejezte véleményét arról, hogy ennyi időt vesztegettem el a búcsúzkodással – pláne egy rabszolgától.

Lesiettünk a meredek lejtőn, mely az Esquilinus domb oldalán kígyózik, és Eco fáklyájának fényében kerülgettük az alattomos gödröket. Ahol végül az ösvény beletorkollott a Subura útjába, két ember várakozott ránk négy lóval.

Úgy néztek ki, és úgy viselkedtek, mint a légiósok, amikor nem az egyenruhájukat viselik. Könnyű gyapjúköpenyük alól kések villantak, és én megnyugodtam, hogy sötétedés után mégsem kell védelem nélkül nyakunkba vennünk a római utcákat. Benyúltam a köpenyem alá, és megérintettem a saját tőrömet. Mummius ugyan biztosított felőle, hogy minden kérésemnek eleget tesznek, én azért magammal hoztam a saját fegyveremet is.

Mummius nem számolt Ecóval, így végül a legerősebb hátaslovat kaptam, a fiú meg mögöttem ült, és átkulcsolta a derekamat. Az én felsőtestem széles és vaskos (habár az utóbbi időben ugyanez elmondható a derekam tájáról is), Eco vékony és szálkás – a jószág meg sem érezte a súlykülönbséget.

Az enyhe éjszakában csak halványan lehetett érezni a kora ősz hűvös fuvallatait, az utcák mégis kihaltak voltak. Veszedelem idején a rómaiak óvakodtak a sötétségtől, napnyugta idején bezárták házaikat, és az utcákat csak néhány kerítő, részeg és bajkereső járta. Így volt a polgárháborúk vérzivataros idején, így volt Sulla diktátorságának nyomasztó éveiben, és így volt most is, amikor a Spartacus-hívek felkeléséről pusmogott mindenki. Hátborzongató históriák keltek szárnyra a Forumon a rabszolgákról, akik egész falvakat foglaltak el és égettek porig, hogy utána egykori gazdáikat egyék meg ebédre. Alkonyat után a rómaiak visszautasítottak minden meghívást, és iparkodtak fedél alá húzódni. Még hálószobájuk ajtaját is bezárták, így mialatt aludtak, azok a rabszolgák sem juthattak be, akikben a leginkább megbíztak. Verejtékben úszva riadtak fel lidércnyomásos álmaikból. Úgy tűnt, a világ megint fenekestül fog felfordulni, és az okát úgy hívták: Spartacus.

Lovaink patái végigcsattogtak a Suburán, a vizelettől és rothadó szeméttől bűzlő, sötét sikátorok mentén. Utunkat itt-ott a macskaköves utak fölé behajló felső emeletek ablakaiból kiszivárgó fény világította meg, zene és részeg nevetés foszlányai hullámzottak a fejünk fölött, és enyésztek el, amint továbbhaladtunk. A magasban a csillagok nagyon messzi és nagyon hideg tüneményeknek látszottak: egy jeges tél előhírnökei voltak. Melegebb lesz odalent, Baiae környékén, gondoltam, ahol a nyár tovább időzik a Vezúv árnyékában.

A Subura útja végül összecsókolózott a Forummal. Az elhagyatott terek és templomok között természetellenesen visszhangzott a lovak patkójának kopogása. Megkerültük a legszentebb helyeket, ahova lóháton még éjjel sem volt szabad bemenni, majd a Capitolinus és a Palatinus dombok között kanyargó, szűkös völgyben délnek fordultunk. Széna és trágya súlyos szaga ülte meg a nagy marhapiacot, a szintén csendben szunnyadó Forum Boariumot; csak elvétve bődült fel egy-egy állat a karámban. A magas talapzaton felállított bronzökör fakón derengett felettünk a homályban: nem volt több, mint a fej, a szarvak és a test jókora sziluettje. A csillagos ég háttere előtt úgy pózolt, akár egy kőszirtről letekintő óriás Minótaurosz.

Megkocogtattam Eco lábát, mire előrehajolt, hogy hallja, amit mondok.

– Éppen úgy van, ahogy gondoltam – suttogtam. – A Tiberis felé tartunk. Álmos vagy?

Nyomatékosan kétszer is ráütött a vállamra.

– Jó – nevettem fel. – Akkor őrködj, amíg lehajózunk Ostiába.

A folyóparton még több ember várt ránk; rögvest elvitték a lovainkat, amint leszálltunk a nyeregből. A leghosszabb móló végén indulásra készen állt a hajónk. Ha kótyagos képzelődésemben azt hittem, szép lassan és kényelmesen lehajókázunk a Tiberisen a tengerpartra, nagyot tévedtem. Ez a jármű nem az a könnyű kis vitorlás hajó volt, amit magam elé képzeltem, hanem egy irdatlan bárka, melyet tucatnyi rabszolga hajtott evezővel. Tatján egy kormányos ült, a hajó közepét pedig egy fedél árnyékolta. Ezt a hajót úgy építették, hogy minél gyorsabb legyen, és minél nagyobb terhet vihessen. Mummius nem húzta az időt, gyorsan a fedélzetre terelt minket. Két testőre kíséretében habozás nélkül nekiindultunk.

– Itt lefekhettek aludni, ha szükségét érzitek – mutatott a fedett rész felé, ahol egy halom takaró hevert festői összevisszaságban. – Fényűzőnek éppen nem mondhatni, és rabszolganőt sem ajánlhatok fel, hogy felmelegítsen titeket, de legalább a tetvektől nem kell tartanotok. Hacsak le nem ugrottak ezekről a semmirekellőkről. – Erőteljesen belerúgott az egyik evező rabszolga vállába. – Mozogjatok! – kiáltott rájuk. – És ajánlom, hogy jobban húzzatok, mint felfelé a folyón, mert különben végérvényesen a nagy hajóra száműzlek benneteket!

Nevetéséből hiányzott minden vidámság. Most, hogy visszatért a saját közegébe, jobban megnyilvánult Mummius kedélyes természete, de nem voltam biztos benne, ez az ínyemre van. Egyik emberét odaállította őrködni, aztán magára húzta a takarókat.

– Ébressz fel, ha muszáj – súgtam oda Ecónak, és megszorítottam a kezét, hogy biztosan rám figyeljen. – Vagy aludj, ha tudsz. Nem hinném, hogy veszélyben lennénk.

Azzal csatlakoztam Mummiushoz a ponyva alatt, de a távolabbi szegletbe fészkeltem be magam. Nem kis erőfeszítésembe került, hogy ne gondoljak a saját ágyamra és Bethesda testének melegére.

Megpróbáltam aludni, de kevés sikerrel. A bilincsek csörgése, az evezők csobbanása és a folyó végeérhetetlen dörgölőzése a hajó fenekéhez egy idő után valamiféle görcsös félálomba ringatott, melyből viszont unos-untalan felébresztett Marcus Mummius horkolása. Mikor az érdes hangra negyedszer riadtam fel, kidugtam a lábam a takaró alól, és gyengén oldalba rúgtam Mummiust. Egy pillanatra elhallgatott, aztán újrakezdte: mintha lassan a halálba fojtogatta volna valaki. Halk nevetés hangját sodorta felém a szél, mire felkönyököltem, és Mummius két őrét láttam a hajóorrnál. Engem néztek, szorosan egymás mellett állva, és teljesen éberen sutyorogtak maguk között. A másik irányba fordítottam a fejem, ahol a kormányos ült a helyén; a szakállas óriás szemlátomást semmi mással nem törődött, csak a folyóval. Eco a közelemben kuporgott, és az alacsony korlát fölött a folyót nézte, akár Narkisszosz, aki a víztükörben gyönyörködik saját, csillagokkal övezett tükörképében.

Végül Mummius horkolása csendesebbé vált, és összemosódott a fa és a víz összesimulásának hangjával. Az egyenletes, ütemes evezés hangja és a rabszolgák szabályos légzése tökéletes altatóként szolgált, Morpheusz mély, gyógyító ölelése mégis elkerült. Kényelmetlenül forgolódtam a takarók alatt, hol melegem volt, hol fáztam, és gondolataim vak sikátorokon gördültek lefelé, hogy aztán kettőzött erővel visszataláljanak önmagukba. A szendergés kipihentség nélküli renyheséget és felfrissülés nélküli nyugalmat hozott: mire elértük Ostia kikötőjét, tompább voltam, mint amikor Marcus Mummius felriasztott álmomból néhány órával azelőtt. Ahogy az idő és a tér különös módon szétvált, az elmémet megülő ködben úgy képzeltem, az éjszaka örökké fog tartani, és a végtelenségig hajózunk majd a sötétben.

Mummius kitessékelt minket a mólóra. A testőrök velünk tartottak, de a rabszolgák a hajón maradtak. Összegörnyedve, kimerülten kapkodtak levegőért. Hátranéztem egy pillanatra, és láttam, ahogy a csillagok fénye szinte megcsúszik zihálástól nyugtalan, széles, izzadt hátukon. Az egyikük áthajolt a hajó korlátján, és a vízbe okádott. Az utazás során volt egy pont, amikor már nem hallottam tovább szakadozott légzésüket, és az evezők egyenletes reszelő hangját; teljességgel megfeledkeztem róluk, ahogy az ember egy malomkerékről is megfeledkezik. Ki vesz észre egy kereket, amíg nincs szüksége olajozásra, vagy egy rabszolgát, amíg meg nem betegszik, meg nem éhezik, vagy nem válik erőszakossá? Megborzongtam, és hátamra húztam a takarót, hogy kizárjam a hűvös tengeri levegőt.

Mummius végigvezetett minket a folyó torkolatának mentén. A deszkákból ácsolt járda alatt a hullámok csendesen nyaldosták a cölöpöket. Jobbra egy egész sor folyami hajót láncoltak a cölöpökhöz. Balra egy sziklafal szaladt a magasba, oldalához ládákat és kosarakat támasztottak nagy halmokban. Az árnyékok sötét kuszaságban olvadtak össze. A kőfal mögött szunnyadt Ostia városa. Itt-ott megpillantottam egy felső emeleti ablak fényét, és bizonyos szakaszonként a városfalba is állítottak lámpásokat. Rajtunk kívül azonban éber ember nem moccant sehol. A fényfoszlányok furcsa játékokat űztek velem: úgy láttam, mintha egy kolduscsalád kuporogna az egyik sarokban, de később csak egy patkány futott elő a kupacból, és kiderült, hogy pusztán egy halom rongyról van szó.

Megbotlottam egy kilazult deszkában. Eco megragadta a vállamat, hogy megtartsa az egyensúlyomat, aztán Mummius is rávágott a hátamra. Ez kevésbé tűnt biztatásnak, inkább lesújtó ütésnek.

– Nem aludtál elég jól? – vakkantott oda nekem gorombán. – Én már napi két órával is elboldogulok. A hadseregben megtanulsz állva aludni, sőt, menetelés közben is, ha muszáj.

Mogorván bólintottam. Raktárak, kikötőgátak, lezárt piacterek és hajójavító műhelyek mellett haladtunk el. A tengerszag egyre erősebb lett, és a tenger sziszegő morajlása összekeveredett a folyó egyenletes áramlásának hangjával. A dokkok végéhez értünk, ahol a Tiberis hirtelen kiszélesedik, és a tengerbe ömlik. A városfal elkanyarodott dél felé, előttünk pedig feltárult a hatalmas, csillagfénnyel átitatott, nyugodt víztömeg. Itt egy újabb, még nagyobb hajó várt minket. Mummius levezetett minket a lépcsőn a hajótérbe. Rárivallt a szolgák felügyelőjére, és a bárka elindult a vízen.

A kikötő fokozatosan távolodott. A hullámverésben hánykolódni kezdett a hajó, és Eco riadtan kapaszkodott a karomba.

– Ne aggódj – nyugtattam meg. – Nem időzünk sokáig ezen a hajón.

Kisvártatva, miután megkerültünk egy alacsony, sziklás hegyfokot, egy még nagyobb hajót pillantottunk meg.

– Három evezősoros! – suttogtam.

– Úgy hívják, Fúria – tájékoztatott Mummius, aki elmosolyodott ámulatom láttán, és büszke mosoly áradt szét az arcán.

Nagy hajóra számítottam ugyan, de nem egy ilyen monumentális, három evezősoros gályára. Három árbóc emelkedett a fedélzetről az ég felé, vitorláik óriás csuklyákként kornyadoztak a szélben. Három sor evező türemkedett ki a hajó hasából. Lehetetlennek tűnt, hogy egy ilyen kolosszális vízi szörnyet csak egy ember szállítására parancsoltak volna ide. Mummius meggyújtott egy fáklyát, és a feje fölé tartotta, mire a nagy hajó fedélzetén is felfénylett egy fáklya, és visszaintegetett. Ahogy közeledtünk, a hatalmas jármű legénysége nyüzsögni kezdett a fedélzeten, még az árbócokra is felmásztak – és minden olyan némán zajlott, mintha szellemek szállták volna meg a hajót a csillagfényes éjszakában. A vízből kivont evezők életre keltek, akár egy százlábú lábai, és becsobbantak a hullámok közé. Kibomlottak a vitorlák, és ahogy a lágy szellő beléjük kapott, feszesen dagadni kezdtek. Mummius megnedvesítette az ujját, és feltartotta.

– Nem erős a szél, de legalább egyenesen délnek fúj. Remek!

A nagy hajó oldalához siklottunk. Egy kötélhágcsót eresztettek le, melyen először Eco mászott fel, aztán követtem én. Marcus Mummius jött fel utolsónak, és felhúzta maga után a hágcsót. A kisebb hajó elfordította az orrát, és visszaindult Ostiába. Mummius végigsietett a fedélzeten, utasításokat osztogatva. A Fúria imbolyogni kezdett a hullámokon. A gályarabok együttes nyögésére az evezők nagy csobbanással becsapódtak a habok közé, és ismét összemosódott az ember és a víz ütemes hangja. Visszanéztem Ostia kikötőjére, a város tenger felől látható arcára, a keskeny partszakaszra, és a falak fölé magasodó cserepes háztetőkre. A település döbbenetes gyorsasággal enyészett el a távolban, a falak porszemmé zsugorodtak, ahogy a sötét víz örvényei árasztották el a világot körülöttünk. Róma hirtelen nagyon távol került tőlem.

Marcus Mummius a legénységgel foglalkozott, rólunk jóformán megfeledkezett. Ecóval felfedeztünk egy csendes kis zugot, és megkíséreltük bepótolni az alvást. Egymásnak támaszkodtunk, még a fejünket is a takarókba burkoltuk a nyílt tenger hideg széllökései elől.

Váratlanul Mummius rázta meg a vállamat, hogy felébresszen.

– Mit műveltek itt a fedélzeten? Az ilyen hozzátok hasonló, elkényeztetett városlakó menten halálos lázt kap a nyirkos levegőtől! Gyertek velem mindketten, van számotokra egy fülke a hajó tatjában.

Követtük, de újra és újra megbotlottunk az összetekert kötelekben és a rejtett fedélzeti nyílásokban. A keleten borongó, sötét hegyek fölött már pirkadt. Egy rövid lépcsőn mentünk le az apró helyiségbe, ahol két priccs várt ránk, szorosan egymás mellett. Leroskadtam a közelebbire, és megborzongtam a kellemes meglepetéstől, hogy végre vastag, finom libatollal tömött matracon hálhatok. Eco elfoglalta a másik priccset, majd macska módra nyújtózni és ásítozni kezdett. Nyakig betakaróztam, és félig álomba merülve átvillant a fejemen a gondolat, hogy Mummius esetleg a saját fekhelyét áldozta fel a kedvünkért.

Amikor kinyitottam a szemem, láttam, hogy a kinti helyiségben álldogál, keresztbe font karral, a hátát a falnak vetve. Arca alig volt kivehető a hajnali szürkületben, de finoman remegő szemhéját és állkapcsának ernyedtségét látván kétségem sem maradt felőle, hogy Marcus Mummius, a becsületes és sohasem kérkedő katona mélyen aludt, és álmaiba merült a falnál ácsorogva.

HÁROM

Riadtan ébredtem fel, és fogalmam sem volt, hol vagyok. Reggel lehetett, elvégre a legnagyobb kicsapongásaim közepette sem fordult elő, hogy délnél tovább aludjak. Csak a verőfényt nem tudtam hova tenni, mely a fejem fölött nyíló ablakon át szüremlett be a helyiségbe: a kora ősz lágy délutáni napsugara volt. A talaj mintha reszketett volna az ágyam alatt, de nem egy földrengés hirtelen, durva rángatózásával. A ház recsegett és sóhajtozott körülöttem, és amikor feltámaszkodtam, a könyököm egy mélységes, feneketlen pehelypárnába süppedt.

Egy halványan ismerős hang harsant a hajóablakon túlról, egy mogorva katona parancsokat kezdett osztogatni, mire egyszeriben visszatértek az emlékeim.

Mellettem Eco felnyögött, ahogy kipislogta szeméből az álmot. Sikerült kikászálódnom az ágy szélére. A kényelmes fekvőhely mintha vissza akart volna húzni a pehely fényűző hepehupáinak lágy, mindent elfeledtető homályába. Megráztam a fejem, hogy kitisztuljon. Egy vizeskancsó lógott a falon egy tartóba akasztva. Megragadtam mindkét fogóját, és alaposan meghúztam. Aztán belemerítettem a kezem, és megmostam az arcomat.

– Ne pazarolj! – förmedt rám egy hang. – Édesvíz a Tiberisből. Ivásra van, nem mosdásra!

Felnéztem. Marcus Mummius az ajtóban állt karba font kézzel. Élénknek és derűsnek látszott, a korán kelők felsőbbrendű mosolyát villantotta rám. Katonai viseletbe öltözött át, láncinge fölött vörös szövetből és vörös bőrből készült tunikát viselt.

– Mennyi az idő?

– Két órával múlt dél. Vagy ahogy a szárazföldön mondják, a nap kilencedik órájában járunk. Mióta tegnap este lefeküdtél, egyfolytában húztad a lóbőrt. – Megcsóválta a fejét. – Egy igazi római nem alhat jól egy puha ágyban. Én amondó vagyok, hogy hagyjuk meg az ilyen lehetetlen dolgokat a szeszélyes egyiptomiaknak. Eleinte azt hittem, megbetegedtél, de úgy hallottam, a haldokló emberek nem horkolnak, ezért arra jutottam, hogy nem lehet komoly bajod.

Felnevetett, mire én azzal próbáltam szórakoztatni magamat, hogy elképzeltem, amint Mummiust felnyársalják az egyiptomiak lándzsái – merő szeszélyből.

Megint ingatni kezdtem a fejem.

– Még meddig tart? Úgy értem, meddig utazunk ezen a hajón?

Mummius a homlokát ráncolta.

– Árulkodnék, ha elmondanám, nemde?

Sóhajtottam.

– Akkor hadd kérdezzem úgy: meddig tart még elérni Baiaet?

Mummius hirtelenjében tengeribetegnek látszott.

– Soha nem mondtam, hogy…

– Nem, valóban nem mondtad, Marcus Mummius. Hiszen jó katona vagy, és semmit nem fecsegtél ki nekem a titkodból. Mégis, rendkívüli módon érdekel, hogy mikor érkezünk meg Baiaebe.

– Miből gondolod, hogy…

– Gondolom, Marcus Mummius, igen, ez a pontos kifejezés. Alig hinném, hogy a megbízód elégedett lenne velem, ha nem lennék képes egy olyan egyszerű rejtvényt megfejteni, mint hogy merre tart ez a hajó. Nyugodtan ki merem jelenteni, hogy dél felé haladunk. Nem vagyok ugyan tengerész, de annyit azért én is tudok, hogy a nap keleten kél és nyugaton tér nyugovóra, és mivel délután a nap jobbra van tőlünk, a part pedig balra, csak arra tudok következtetni, hogy délnek tartunk. Lévén hogy kijelentésed szerint a munkát öt nap alatt mindenképpen befejezem, nem léphetjük át Itália határait. Akkor hát mi más lehetne az úti célunk, mint egy déli kikötőváros, leginkább a Kehely partján? Ó, igen, előfordulhat, hogy tévedek, és nem Baiae, hanem Puteoli vagy Neapolis, vagy akár Pompeji, de nem hinném. Ha valaki olyan gazdag, mint a megbízód – például megengedheti magának, hogy gond nélkül kifizesse a rendes bérem ötszörösét, vagy pusztán hóbortos elhatározásból egy ilyen pompás hajót küld értem –, biztosan építtetett magának egy házat Baiae közelében, mert Baiae az a hely, ahol minden tehetős római polgár igényt tart egy nyári villára. Ugyanakkor mintha tegnap említést tettél volna Hádész kapujáról.

– Én soha…

– Igen, azt mondtad, temérdek élet forog kockán, és a kisdedek sírását még Hádész kapujánál is hallani lehet. Beszélhettél volna metaforákban, akár egy költő, de gyanítom, hogy a te lelkedtől igencsak távol áll a költészet, Marcus Mummius. Kardot hordasz magadnál, nem lantot, és amikor azt mondod, Hádész kapuja, akkor szó szerint érted. Habár jómagam sohasem láttam, a görög telepesek, akik elsőként költöztek a Kehely környékére, meg voltak győződve róla, hogy az Avernus-tó kénes kráterében az alvilág bejáratát fedezték fel. Ezt a helyet Hádész kapujának is nevezik, hiszen a görögöknél Hádész annyit tesz, mint alvilág – Pluto birodalma, amit a régimódi rómaiak még manapság is Orcusnak hívnak. Ahogy hallom, ez a különös hely mindössze sétatávra van Baiae legelőkelőbb negyedétől.

Mummius alattomosan sandított rám.

– Vág az eszed, azt meg kell hagyni – mondta végül. – Végtére is nem lehetetlen, hogy megéred a pénzt, amit a munkádért követelsz.

Hangjában nyomát sem hallottam a gúnynak. Inkább egyfajta szomorúság csendült ki belőle, mintha őszintén remélte volna, hogy sikerrel járok, de közben meg lenne győződve arról, hogy valami az utamba fog állni.

Egy idő múlva sarkon fordult, és kiballagott az ajtón. A válla fölött még hátraszólt, bömbölő hangon.

– Az egész napos horkolás után bizonyára megéheztél. Az étkezőkabinban, a hajó közepén találtok ennivalót, feltehetőleg jobbat, mint amihez otthon hozzászoktatok. Nekem az ilyen étel túlzottan drága; én inkább kulacsból iszom a vizezett bort, és kemény kenyérhéjat rágok hozzá, de a tulajdonos mindig a legfinomabb ételeket tartja raktáron, vagy legalábbis azt, ami a kereskedők szerint a legfinomabb. Vagyis más szóval a legdrágább. A lakoma után majd alhattok ismét. – Harsányan felnevetett. – Ha nem alszotok, úgyis csak láb alatt vagytok. Az utasoknak semmi hasznuk egy hajón. Elfoglaltságot sem igen találhatnak. Ilyen erővel úgy is tehetnek, mint egy zsák gabona: kereshetnek egy helyet, ahol lehevernek és megpenészednek. Kövessetek!

Marcus Mummius sikeresen témát váltott, és így nem kellett megmondania, hogy valóban Baiae felé hajózunk-e. Nem volt értelme tovább faggatóznom, már tudtam, merre tartunk. Ezúttal egy jóval nagyobb súlyú kérdés kezdett foglalkoztatni. A gyanú első szikrái pattantak ki a fejemből titokzatos új megbízom személyével kapcsolatban. Ki engedhetett meg magának egy ilyen hivalkodó közlekedési eszközt arra a célra, hogy egy bérencet a házához hívasson? Ráadásul egy olyan közel sem jó hírű bérencet, mint Gordianus, a Nyomozó. Pompeius talán felvonultathatott volna ilyen vagyontárgyakat, csak a különcködés kedvéért, de ő Hispániában tartózkodott. Ki más lehetett hát, ha nem a leggazdagabb élő római, mi több, a valaha élt leggazdagabb római? De vajon mit akarhatott tőlem Marcus Licinius Crassus, aki több városra való rabszolgatömeg felett uralkodott, és bármely szabad ember szolgálatait meg tudta fizetni?

Tovább zaklathattam volna Mummiust a kérdéseimmel, de végül beláttam, hogy már így is épp eléggé próbára tettem a türelmét. Kiléptem a nyomában a délutáni napfényre, és orromat azon nyomban megcsapta a tengeri szellőbe keveredő sült bárányhús illata. Gyomrom éhes oroszlánként bődült fel, és háttérbe szorítottam kíváncsiságomat, hogy kielégítsek egy még sürgetőbb vágyat.

Mummius tévedett, ha azt hitte, hogy unatkozni fogok a Fúria fedélzetén. Egykettőre találtam magamnak elfoglaltságot, legalábbis amíg a nap le nem nyugodott. Itália partjainak örökösen váltakozó látványa, a fejünk felett köröző sirályok, a tengerészek munkája, a napfény játéka a hullámokon, a felszín alatt viháncoló halrajok, a csípős, friss levegő, mely már nem a nyarat, de még nem is az őszt idézte – mindez bőségesen elég volt számomra ahhoz, hogy lefoglaljon alkonyatig.

Ecót még jobban elbűvölte a látvány. Minden mozzanat mély benyomást tett rá. Egy delfinpár szegődött a hajó nyomába hajnalban, és még jóval sötétedés után is mellettünk úsztak. Fel-felszökkentek a magasba loccsanó nyomdokvízből. Néha úgy tűnt, mintha emberhangon kacagnának, és a fiú megpróbálta utánozni őket, mint egy beavatott, aki titkos nyelven beszélget az állatokkal. Mikor végül a két delfin eltűnt a habok alatt, és nem bukkant fel aznap többet, Eco mosolyogva nyugovóra tért, és rögvest elnyomta az álom.

Nekem nem volt ekkora szerencsém. Mivel a nap java részét átaludtam, álmatlan éjszakának néztem elébe. A távolban szaggatott árnyékká sötétült part és a csillagok sziporkázása a vízfelszínen egy darabig ugyanolyan jól elszórakoztatott, mint a ragyogó délután, ám idővel a levegő egyre jobban lehűlt. Én is leballagtam az ágyamhoz. Marcus Mummius igazat mondott: az ágy túlzottan is puha volt, vagy talán a takaró volt túlságosan durva szövésű, esetleg a hajóablakon át érkező csillagfény verte ki az álmot a szememből, de lehet, hogy azok a hangok nem hagytak nyugodni, melyeket Eco hallatott alvás közben. Még mindig a delfinek kacagását utánozta, és a hang bántotta a fülemet. Képtelen voltam elaludni.

Aztán meghallottam a dobolást. Valahonnan a hajó mélyéről érkezett. Tompa, dübörgő hang volt, lassabb ütemű, mint a szívverésem, de éppoly egyenletes. Előző éjjel olyan kimerült lehettem, hogy egyáltalán nem jutott el a fülemig, de most semmi másra nem tudtam figyelni. Ez a dobolás hívta a fedélzet alá az evező rabszolgákat, ugyanazzal a ritmussal, mellyel a hajó egyre közelebb araszolt Baiaehez. Minél inkább megpróbáltam másfelé terelni a gondolataimat, annál hangosabban szűrődött át a deszkákon, egyre csak dobbant, dobbant és dobbant. Minél tovább hánykolódtam és forgolódtam, annál távolabb lökdöstem magamtól az álmot.

Azon kaptam magam, hogy megpróbálom magam elé idézni Marcus Crassusnak, Róma leggazdagabb emberének az arcát. Százszor láttam őt a Forumon, de a vonásai valahogy nem maradtak meg az emlékezetemben. Pénzt számolgattam magamban, elképzeltem az érmék csendülését, ahogy az erszényembe szórom őket. Képzeletemben tucatszor elköltöttem az összeget különféle dolgokra. Bethesdára gondoltam. Magam elé képzeltem, ahogy egyedül alszik az ágyon, és a kismacska a mellei között gömbölyödik össze, és emlékeimben összeraktam római házam részeit, mintha láthatatlan fantom őrként szobáról szobára végigjárnám. Hirtelen egy sötét kép villant át a fejemen: Belbo részeg kábulatban fetreng a házam bejáratánál, az ajtó tárva-nyitva, bármilyen tolvaj vagy orgyilkos besurranhat…

Riadtan felültem az ágyon. Eco megfordult az ágyán, és alvás közben csicsergő hangok szűrődtek ki a szájából. A lábamra szíjaztam a sarumat, magam köré csavartam a takarót, akár egy vastag köpenyt, és visszamentem a fedélzetre.

Itt-ott matrózok hevertek kis csoportokban összekuporodva. Néhányan fel-alá rótták a fedélzetet, éberen figyelve minden lehetséges veszélyre a tenger vagy a part felől. Egyenletes szél fújt észak felől, súlyosan dagadt bele a vitorlákba. Megborzongtam, és a takaró nélkül maradt tagjaimat elfutotta a libabőr. Körbejártam egyszer a fedélzetet, majd azt vettem észre, hogy a hajó közepén nyíló lejárat felé tartok, mely a hajó gyomrába vezet.

Különös, hogy az ember temérdek hajón utazhat élete során, mégsem töpreng el azon, miféle belső hajtja a járművet. A legtöbb ember így éli le az egész életét – esznek és öltözködnek, intézik ügyes-bajos dolgaikat, és soha nem jut eszükbe, milyen verejtékes munkával őrlik a rabszolgák a gabonát, szövik a vásznat, kövezik az utcákat. Nem szentelnek több figyelmet az ilyesminek, mint a testüket fűtő vér áramlásának vagy a lüktető nyálkának, melybe agyuk ágyazódik.

Megindultam lefelé a lépcsőn. Szinte azon nyomban megcsapott a lentről érkező hőhullám, mintha gőz tolult volna fel, melegen és fullasztóan. Közelebbről hallottam a dobszót és rengeteg ember lábának csoszogását. Már azelőtt éreztem a kipárolgásukat, mielőtt megpillantottam őket. Az összes szag, melyet az emberi test ki tud bocsátani, összegyűlt a levegőtlen térben, mintha démonok lehelete csapott volna meg egy kénes szakadékból. Tettem egy újabb lépést lefelé, az élő holttestek birodalmába, és úgy rémlett, Hádész kapuja sem vezethet ennél borzalmasabb alvilágba.

A lenti helyiség olyan volt, mint egy hosszú, keskeny barlang. Itt-ott lámpások függtek a mennyezetről, és erős fényt vetettek az evezősök sápadt, pucér testére. A félhomályban először csak hullámzó mozgást láttam minden irányban, akárha tekergőző férgek közé keveredtem volna. Ahogy a szemem lassan hozzászokott a sötéthez, egyre többet láttam.

Középen függőhídhoz hasonló, keskeny folyosó futott végig. Mindkét oldalán rabszolgák görnyedtek, hárman-hárman egymás mellett, egyre magasabb üléseken. A hajó fala mellett ülők megmaradhattak a helyükön: nekik kellett a legkevesebb erőfeszítést tenniük, hogy a rövidebb evezőket mozgassák. A középsők magasabban ültek, és minden hátrahúzásnál meg kellett támasztaniuk a lábukat, majd felemelkedniük ültükből, hogy előretolják az evezőket. A folyosó mentén dolgozó rabszolgák jártak a legrosszabbul. Fel-alá futkosva hatalmas köröket kellett leírniuk, hogy az evezőket előre-hátra mozgathassák. Ehhez lábujjhegyre kellett emelkedniük, aztán leguggolniuk, és előredőlniük, hogy kiemeljék az evezőket a vízből. Minden szolga csuklóját rozsdás lánccal bilincselték az evezőhöz.

Száz meg száz rabszolgát zsúfoltak össze a hajótestbe. A folyamatos mozgás, húzás-vonás, erőlködés során folyton kénytelenek voltak egymáshoz érni. Karámokba terelt marhák és kecskék tömegét juttatták eszembe, csakhogy az állatok cél nélkül mozognak, itt pedig minden ember egy-egy apró kerék volt a hatalmas, szüntelenül mozgó szerkezetben. A dobszó adta az ütemet.

Megfordultam, és megpillantottam a dobost, aki a hajófarban ült, egy alacsony padon, talán éppen az én ágyam alatt. Széttárta a lábát, és térde közé szorította a tömzsi, széles dob peremét. Mindkét kezét gondosan beszíjazták, és egy-egy bőrgolyót erősítettek hozzá. Egymás után emelte a levegőbe a karjait, majd lecsapott a dob bőrfelületére, mire mély remegés futott végig a fülledt, meleg levegőn. Behunyt szemmel, halványan mosolyogva ült, mintha álmodna, de a ritmusban sohasem vétett hibát.

Egy másik ember is állt mellette, katonaöltözékben, és jobb kezében korbácsot szorongatott. Dühödten nézett rám, amikor meglátott, és megcsattintotta az ostort a levegőben, hogy elijesszen. A hozzá legközelebb dolgozó rabszolgák összerezzentek a hangra, egyik-másik felnyögött, mintha a kín hulláma söpört volna végig rajta.

Az orrom és a szám elé szorítottam a takarót, hogy ne érezzem a bűzt. Ahol a lámpafény átszüremlett a futóhidak és a megbilincselt lábak között, széklet, vizelet, hányadék és rothadó ételmaradék keveréke látszott a fenékvízben. Hogy voltak képesek ezt elviselni? Vajon idővel hozzászoktak, ahogy a bilincsek szorításához is? Vagy újra meg újra felfordult tőle a gyomruk, ahogy az enyém is?

Egyes keleti szekták szerint az aljas emberek haláluk után örökké bűnhődni fognak. Isteneik nem elégszenek meg azzal, hogy ezen a világon látják az emberi szenvedést, hanem tűzzel és gyötrelmekkel kísértik a gyarló lelkeket a következő világban is. Az ilyen elképzelésekről vajmi keveset tudok, de azt tudom, hogy ha létezik a kárhozatnak színhelye ezen a világon, akkor az biztosan egy római gálya gyomrában van. Ott, ahol az emberek arra ítéltetnek, hogy a pusztulásig erőltessék a testüket, a saját izzadságuk, hányadékuk és székletük bűzétől fuldokolva, miközben megpróbálnak hangot adni reményvesztettségüknek a mániákusan, végtelenül pergő dobszó mellett. Üzemanyaggá aljasulnak, felemésztődnek, kiszipolyozzák és aztán szó nélkül félredobják őket – ennél rettenetesebb kínszenvedést egyetlen isten sem találhat ki a kárhozottaknak.

Azt mondják, a legtöbb ember három-négy évet bír ki egy gályán, a szerencsésebbek hamarabb meghalnak. Egy foglyul ejtett szökött rab vagy egy lopáson kapott rabszolga, ha választhat, sokkal szívesebben megy bányába vagy a gladiátorarénákba, mint a gályákra. Minden halálos büntetés közül, melyet egy emberre kiszabhatnak, a gályán való szolgálat a legkegyetlenebb. Itt is eljön a halál, de előtte az utolsó csepp erőt is kisajtolják a testekből, az utolsó szemernyi méltóságot is szétfoszlatja a szenvedés és a kétségbeesés.

Az emberből szörnyeteg lesz a gályán. Vannak olyan hajóskapitányok, akik sohasem változtatják a rabszolgáknak kijelölt helyet, és azok a szolgák, akik napról napra, hónapról hónapra ugyanazon az oldalon eveznek, különösen, ha a futóhídra parancsolták őket, féloldalasan aránytalanul megizmosodnak. Ugyanakkor bőrük olyan sápadttá halványul a napfénytől elzártan, akár a halaké. Ha egy ilyen rabszolga megszökik, eltorzult testéről hamar felismerik. Egyszer a Suburában láttam, ahogy közkatonák egy ilyen férfit ráncigáltak ki az egyik bordélyházból. A torz férfi meztelenül óbégatott, és Eco, aki akkor még kisfiú volt, halálra rémült a látványától. Elmagyaráztam neki, miféle emberről van szó, mire keservesen zokogni kezdett.

A gályák istenei emberek voltak. Crassus, ha valóban ő volt a hajó tulajdonosa, ügyelt arra, hogy váltogassa a rabszolgák helyét. De az is lehet, hogy itt gyorsabban elhasználódtak, mint a többi hajótulajdonosnál, mert egyetlen aránytalan szörnyeteget sem találtam közöttük. Helyette sok száz fiatal férfit láttam, hordómellű, széles vállú, erős karú embereket, és köztük néhány idősebb túlélőt, még hatalmasabb termettel, mintha temérdek sötét szakállú Apollón és pár deres szakállú Herkules alkotta volna a legénységet. Nyaktól lefelé valóban az isteneszményeket juttatták az ember eszébe, de nyaktól felfelé túlzottan is emberiek voltak: küszködéstől és szenvedéstől megnyomorított lelkek.

Amint egyenként végignéztem az arcukon, legtöbbjük elkerülte a pillantásomat. Mintha a tekintetem ugyanakkora fájdalmat okozna nekik, mint az ostorcsapás. Néhányan azonban vissza mertek nézni rám. A végeérhetetlen munkától és egyhangúságtól megfakult pillantások érezhetően irigyelték azt az egyszerű szabadságot, hogy egy ember kedvére sétálgathat, letörölheti a verejtéket az arcáról, és ha könnyít magán, megtisztálkodhat. Volt olyan tekintet, melyben lappangó félelmet és gyűlöletet véltem felfedezni, másokban egyfajta elragadtatást, olyasféle csupasz, vágyakozó pillantást, melyet egy éhező ember vethet a falánk nagyevőre.

Egyfajta furcsa láz kerített hatalmába, meleg, csaknem álomszerű, amint végiglépkedtem a középső folyosón a pucér rabszolgák között, orrom megtelt testük kipárolgásának szagával, bőröm megmerítkezett verejtékük párájában, tekintetem bebarangolta a nyughatatlan sötétben szenvedők óriási gyülekezetét. Egy álmodó ember voltam, aki rémálomtól gyötrődő embereket nézett.

A dobos háta mögött, a középső lépcsőn túl a lámpások egyre fogyatkoztak, de itt-ott némi holdfény szűrődött át a deszkák között a homályba, és ezüstösen-kéken csillant meg az evezők verejtékben fürdő karjain és vállain. Nyomában felszikráztak a bilincsek, melyek a rabszolgák kezét az evezőkhöz kötötték. A dobpergés egyre lágyabban hallatszott, amint távolabbra értem, de halkan, egyenletesen tovább verte egy könnyed esti séta ütemét, és szakadatlan ritmusa éppoly hipnotikus erővel hatott rám, akár a hajóorrnak csapódó hullámok sziszegése.

Elértem a folyosó végét. Megfordultam, és visszanéztem a küszködő sokaságra. Hirtelen úgy éreztem, eleget láttam, és elindultam a kijárat felé. Előttem egy lámpa fénye világította meg a mindentudóan bólogató korbácsos felügyelő arcát. Még a távolból is jól láttam a megvetés jeleit az arcán. Ez az ő területe volt; én betolakodóként jöttem le, kíváncsiságomat kielégítendő. Puhány voltam, elkényeztetett egy ilyen helyhez. A kedvemért még egyszer csattantott feje fölött az ostorral, és élvezettel mosolygott a lábánál küzdő rabszolgák nyögése hallatán.

Egyik lábammal felléptem a lépcsőre, és léptem volna a másikkal is, de egy arc látványa visszatartott. A lámpafényben feltűnő fiatal fiú alighanem Ecóra emlékeztetett, és ezért tűnt ki számomra a többiek közül. A legmagasabb ülésen dolgozott, a folyosó mentén. Amikor visszanézett rám, a holdfény megvilágította a fél arcát, és éles határvonal rajzolódott ki a halványkék derengés és a narancsos lámpafény között. Masszív válla és mellkasa ellenére látszott rajta, hogy még szinte gyerek. Az arcára ragadt mocsok és a szemében tükröződő szenvedés dacára volt benne valami megfoghatatlan ártatlanság. Sötét vonásai meglepően szép arcba rendeződtek össze, hangsúlyos orra, duzzadt szája és széles, sötét szeme keleti származásra utalt. Ahogy a holdfényben szemügyre vettem, bátran visszanézett rám, és végül még el is mosolyodott – szomorú, szánni való mosoly volt ez, egyszerre puhatolózó és rettegő.

Eszembe jutott, milyen könnyen kerülhetett volna Eco is egy ilyen helyre, ha nem találok rá, és nem viszem haza azon a napon, egyszer rég. Egy erős, néma fiút, akinek családja sincs, amely megvédhetné, akit bárhol kileshettek és megtámadhattak, hogy aztán eladják egy rabszolgavásáron. Visszanéztem az evező fiúra. Próbáltam én is mosolyogni rá, de képtelen voltam.

Váratlanul egy férfi rohant le a lépcsőn, durván félretolt az útjából, majd a tat felé igyekezett. Kiabált valamit, mire a dobpergés üteme kétszeresére gyorsult. A hajó megbillent, és előrelódult. Nekiestem a lépcső korlátjának. Elképesztő iramban folytattuk utunkat.

A dobszó egyre hangosabban és gyorsabban dübörgött. A hírvivő megint elviharzott mellettem, visszafelé a fedélzetre. Megragadtam tunikájának ujját.

– Kalózok! – mondta drámaian. – Amikor elhaladtunk egy rejtett öböl mellett, két hajó siklott ki belőle. Követnek minket!

Vonásai vészesen komolyak voltak, de ahogy ellökte magát tőlem, megdöbbentő módon mintha derűt láttam volna az arcán.

A nyomába eredtem, aztán megtorpantam. Minden mintha felgyorsult volna körülöttem: a lázas dobszó ütemét nyögve követték az evezőszolgák. A hajcsár peckesen járkált fel-alá a folyosón, néha csattogva megpörgette a feje fölött a korbácsot. Karja vad táncot járt, a gályarabok alázatosan hajlongtak a két oldalán.

A ritmus egyre fékevesztettebbé gyorsult. A hajótesthez legközelebb ülő rabszolgák a helyükön maradhattak, ám a futóhíd mentén gürcölők követhetetlen gyorsasággal kényszerültek mozogni lábujjhegyre a felemelkedő evezőkhöz láncolva. Kapkodva kúsztak, másztak és ugráltak, hogy igazodjanak a tempóhoz, a lehető legmagasabbra kellett nyújtaniuk a karjukat, hogy az evezőket kézben tartsák. A bilincsek nem hagytak számukra más választást.

A dobpergés még jobban felgyorsult. A hatalmas gépezet olyan volt, mint egy fulladozó-ziháló tüdő, az őrült ritmusban evezők irdatlan köröket írtak le, és a rabszolgák utolsó csepp erejükkel hajtották a szerkezetet. Minden porcikámat eltöltötte az iszonyat, de képtelen voltam levenni a szemem a látványról. A rabszolgák vicsorgó arcát figyeltem – összeszorított fogsorukat, rémülettől és zavarodottságtól égő tekintetüket.

Egyszer csak jókora csattanás és reccsenés hallatszott, mintha valamelyik evezőrúd tört volna ketté váratlanul. Olyan közelről érkezett, hogy az arcom elé kaptam a kezem. A fiúnak, aki rám mosolygott, hirtelen hátrabicsaklott a feje. Szája néma üvöltésbe dermedt.

A felügyelő megint felemelte a karját. Az ostor végigszántotta a levegőt, és a fiú úgy sikoltott, mintha leforrázták volna. Láttam, ahogy a korbács végigszánt meztelen vállán. A fiú ráesett az evezőre, lába összecsuklott. Egy hosszú pillanatig lógott az evezőre erősített láncon, mely csuklójánál fogva húzta előre és tolta hátra. Amikor az evező a legmagasabban járt, a fiú a magasból függött lefelé, és kétségbeesetten próbálta megtartani az egyensúlyát. A korbács ekkor újra lecsapott, egyenesen a combjára.

A fiú felsikoltott, megborzongott, és ismét összeroskadt. Az evező újfent magával húzta a körforgásába. A fiú megtalálta valahogy a fogást, és minden izmát megfeszítve beleadta erejét a munkába. A dobszó dübörgése közepette azonban ismét lesújtott a korbács, és most már szakadatlan ütötte a szerencsétlent. A fiú elkínzott, görcsös táncot lejtett az evezővel, visítva kapkodott levegőért a fájdalomtól. Széles válla a hajcsár diktálta ritmusra vonaglott, kiesett az ormótlan szerkezet körforgásából. Arca eltorzult a gyötrelemtől, és úgy bőgött, mint egy kisgyerek. A felügyelő nem kegyelmezett.

Belenéztem a hajcsár arcába. Aljasul rám mosolygott, kivillantotta összes szétrohadt fogát. Aztán elfordította a fejét, és köpött egyet, valamelyik kínlódó gályarab vállára. A szemembe nézett, és ismét felemelte az ostort, mintha azt várná, hogy közbelépek. A rabszolgák közös nyögéssel küzdöttek tovább, akár egy tragikus kórus. A fiúra néztem, aki még most is csak evezett tovább. Ő is rám nézett, szája kinyílt, de képtelen volt megszólalni.

Hirtelen lépéseket hallottam odafentről. A hírvivő visszatért, feltartotta széttárt tenyerét, azzal jelzett a dobosnak.

– Elmentek! Szabad az út! – kiabálta.

A dobpergés azonmód abbamaradt, az evezők nem mozdultak többet. A váratlanul beálló csendben csak a hajó oldalának csapódó hullámok morajlása, a fa nyikorgása és a rabszolgák rekedt, kapkodó légzésének nesze hallatszott. A lábamnál összetörten hevert a megkorbácsolt fiú, és nyüszítve hanyatlott rá az evezőjére. Lenéztem izmokkal cakkozott, széles hátára, melyen hamuszínűvé vált a bőr a korbácsütések nyomától. A friss sebek a régi hegek sokaságának tetején tátongtak; nem ez volt az első alkalom, hogy a hajcsár őt pécézte ki a tömegből.