MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Papp István

A MAGYAR
KOMMUNISTÁK

1918-1989

részlet

© PAPP ISTVÁN, 2024

© JAFFA KIADÓ, 2024

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KUTATÓMUNKA ÉS A KÖTET MEGÍRÁSÁNAK FELTÉTELEIT AZ ÁLLAMBIZTONSÁGI SZOLGÁLATOK TÖRTÉNETI LEVÉLTÁRA BIZTOSÍTOTTA.

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ: SZARKA KÁROLY

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 687 122 2

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Ez a könyv nem születhetett volna meg barátok és kollégák támogató közössége nélkül. Most álljon itt azok neve, akik tanácsaikkal, biztatással, kritikáikkal segítették a kötet megszületését. Első helyen említem családom tagjait: feleségemet, Ankát, és lányaimat, Pankát és Ágit, akik elviselték és elfogadták azt, hogy hónapokon át kevesebb időm jutott rájuk, s időnként Lukács György bekezdéseinek felolvasásával szórakoztattam őket. Köszönöm Ablonczy Balázsnak, aki az elmúlt tizenöt évben jó néhány alkalommal győzködött a monográfia szükségességéről és biztatott a megírására. Köszönöm munkahelyem, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára főigazgatója, Cseh Gergő Bendegúz támogatását, hogy kellő időt fordíthattam a kötet megírására. Hálás vagyok Pap Péter Istvánnak és Pócs Nándornak, akik a kézirat nagyobb részét figyelemmel és ifjú szívük minden tüzének kritikai hevével átolvasták. Emellett Balázs Barbara, ifj. Bertényi Iván, Joó Adrienn, Müller Rolf, Novák Attila, Szekér Nóra, Takács Tibor és Vári György sietett a segítségemre nem egy alkalommal véleményével, fáradozásával és könyveivel.

Budapest-Terézváros, 2024. szeptember 6.

Papp István

TARTALOM

Eredet, keretek, alapproblémák

Szikra vagy parázs? A magyar kommunista mozgalom előzményei 1914-ig

Visegrádi utca: a párt születése

A magyar szovjetköztársaság 133 napja

Kettévált folyam: az emigrációs viták és a hazai mozgalom

Szovjet thermidor, magyar március: a sztálini terror és a hazai népfront

Proletárdiktatúrát, de okosan

A nagy félelem kora: a Rajk-per és következményei

Reform és racizás: a Nagy Imre-korszak

A be nem hegedő seb: 1956

A ház, aminek csak az alapjai álltak

Kommunisták a magyar államszocializmus idején

Végjáték

Egy hosszú történet tanulságai

Bibliográfia

Névmutató

Jegyzetek

EREDET, KERETEK, ALAPPROBLÉMÁK

„Nagy demokratikus átalakulás zajlik a társadalomban; az átalakulást mindenki érzékeli, és mindenkinek más a véleménye róla. Egyesek új jelenséget látnak benne, és merő véletlennek hiszik, abba az illúzióba ringatva magukat, hogy még meg lehet állítani, mások viszont pusztán azért is feltartóztathatatlannak ítélik, mivel szerintük – megszakítatlan folyamatosságánál és állandó jelenléténél fogva – ez a legősibb tény az emberiség történetében.”1

E sorokat 1840-ben írta a politikai szociológia történetének egyik legnagyobb alakja, Alexis de Tocqueville. Látszólag a fiatal Amerikai Egyesült Államok társadalmi berendezkedése volt könyvének tárgya, valójában az utazásai során szerzett tapasztalatait tartotta tükörként hazája, Franciaország akkor bő fél évszázados múltja elé. Elemzése során megfogalmazott demokráciadefiníciójának lényege, hogy a születési előjogok által meghatározott társadalmi berendezkedés egyre inkább a múlté, s az ember helyét a saját tehetsége, szorgalma, teljesítménye révén kiharcolt pozíciója jelöli ki. Ez immár nem biztosít örökletes szerepeket, viselkedési mintákat, hanem a gyorsuló dinamika mozgatja a szereplőket, s végső soron a technikai változások révén egyre befolyásosabb szereplővé válik a központi hatalom, amely növeli az ellenőrzés mértékét, és csökkenti az egyén egykor meglévő szabadságjogait. A központi kategória a francia gondolkodó értékrendjében tehát a szabadság, pontosabban a régiek szabadsága, amelynek a demokratikus kor viszonyai közepette erős védelemre van szüksége az egyenlőség nevében fellépő többség s az általa gyakorolható demokratikus zsarnokság lehetősége ellen. Tocqueville víziója és magyarázata rendkívüli hatást tett a konzervatív és a liberális demokratikus hagyományra egyaránt, ugyanakkor a történetírás gyakorlatát is jelentős mértékben módosította. Ahogyan egyik kései követője, John Lukacs fogalmazott az 1960-as évek végén: „A történelem demokratikus korszakába érkezett, ami egyszerűen azt jelenti (a jelentés egyszerű, de rekonstruálása bonyolult), hogy a történésznek mindenféle emberekkel és mindenféle eseményekkel foglalkoznia kell.”2

Alig néhány évvel később, 1845-ben Londonba érkezett egy fiatal emigráns német közgazdász, Karl Marx. Az angol főváros szabóinak változó nevű egyesületeiben fejtegette nézeteit kora politikai folyamatairól. Hamarosan szabályszerű megállapodást kötött az egyik kisebb tömörüléssel, hogy 1848. február 1-jéig elkészíti kiáltvány jellegű politikai programjukat. A szerző csaknem lekéste a határidőt, végül 1848 februárjának közepén megjelent a nagyjából 12 ezer szóból álló szöveg. A borító betűi a Kommunista Párt kiáltványát hirdették.3

E rendkívül fontos politikai manifesztumból egyelőre két apró vonást szeretnék kiemelni. Marx és szerzőtársa, Friedrich Engels a bevezetőben két politikust említenek név szerint, mint akik a „kommunizmus kísértetével” szemben a régi Európát, tág értelemben véve a Szent Szövetség hatalmi koncentrációját védelmezik: Klemens von Metternichet és François Guizot-t. Az osztrák kancellár személye helyett inkább vessük szemünket a másik névre: bár Marx figyelmére 1848 februárjában Franciaország miniszterelnökeként érdemesült (és alig egy héttel a Kommunista kiáltvány megjelenését követően meg is bukott a párizsi forradalom miatt), ennél fontosabb, hogy Guizot kora egyik legismertebb és legbefolyásosabb francia történésze is volt, és 1828–29-ben a Sorbonne-on tartott előadás-sorozatát szorgalmasan látogatta a fiatal Tocqueville, aminek hatása az amerikai demokráciáról szóló művén is kimutatható.4 Ám ez lehetne csupán véletlen egybeesés is, lényegesebb az a gondolat, amelyet a német szerzőpáros az osztályharcok történetéről szóló fejtegetése végén ír: „A régi polgári társadalom s a vele járó osztályok és osztályellentétek helyébe olyan társulás lép, amelyben minden egyes ember szabad fejlődése az összesség szabad fejlődésének feltétele.”5

Vagyis – ha szabad így fogalmaznom – a kommunista mozgalom alapító dokumentuma ugyanúgy a szabadságot fogalmazta meg végcélként, mint Az amerikai demokrácia szerzője, ám az ehhez vezető utat és a szükséges eszközöket radikálisan másként képzelte el, a vágyott célról nem is szólva. Végső soron a demokratikus kor e két nagy felfogás egymással vívott küzdelmeként, Tocqueville és Marx szabadságfogalmainak párviadalaként is értelmezhető. Fontos kiegészítő megjegyzés, hogy a két szerző megközelítése egyaránt univerzalisztikus, tehát nem korlátozódik valamely nemzet, nép, földrajzi egység vagy rassz tagjára: konzervatív, liberális vagy éppen szocialista/kommunista a Föld bármely pontján élő bármely ember lehet a maga választása révén.6 Ezzel szemben az ugyancsak az emberi történelem demokratikus szakaszában megjelenő fasizmus és nácizmus önnön határait húzta fel a nemzeti és a faji/biológiai bezárkózás révén.

A két, előbb vázolt felfogás, amelyeknek meggyőződésem szerint egyaránt a szabadság a legfontosabb fogalma, leírható a formális és a reális szabadságjogok eltéréseként is. Hiszen Tocqueville és utódai úgy vélik, hogy a régi korok elveszett intézményei helyébe újakat kell állítani, így a hatalmi ágak szétválasztását, a független bíróságokat, a sajtó nyilvánosságát és a demokratikus szabadságjogokat (gyülekezési, egyesülési, szólás- és sajtószabadság), melyek garanciákat jelentenek arra, hogy senki se gyakorolhasson a többségre hivatkozva egyeduralmat, ne alakíthasson ki diktatúrát. Mindezt Marx részben kevésnek, részben eleinte magától értetődőnek, részben kevésbé fontos tényezőnek tartotta. Úgy vélte, hogy a valódi szabadság az, amit az emberek ténylegesen, reálisan megtapasztalhatnak, amivel ténylegesen élhetnek. Mivel felfogása szerint a társadalom többségét a burzsoázia által elnyomott és kizsákmányolt proletariátus alkotja, az ő felszabadításuk a legégetőbb cél, s ennek legfőbb eszköze a kezdetben és elsősorban a vagyoni, de később más típusú egyenlőség biztosítása, akár egészen radikális, erőszakos eszközökkel.7

Az előbb vázolt két gondolkodói tradíció ilyesfajta erőteljes szembeállítása nem teljesen pontos, hiszen Tocqueville későbbi utódai is fokozatosan felismerték a társadalmi kérdés fontosságát, ennélfogva számos érdemi reformot kezdeményeztek, valamint a Marxtól induló megannyi irányzat képviselői között is voltak, akik hosszabb távon elfogadták a formális szabadságjogok által szabályozott demokrácia kereteit és játékszabályait. Ráadásul akadnak olyan eszmeirányzatok is, így példának okáért a XIII. Leó pápa Rerum novarum enciklikája nyomán kibontakozó, a munkáskérdés jelentőségét felismerő keresztényszocializmus/kereszténydemokrácia, amelyek mindkét gondolkodótól tanultak és merítettek.

Jelen kötetben arra vállalkozom, hogy a magyar kommunista mozgalom történetéről adjak hosszú távú áttekintést. Ez az irányzat a XX. század egyik meghatározó áramlata, amely a radikális modernitás eszközeivel élve kitörölhetetlen nyomot hagyott Magyarország történelmén. Ennek ellenére mindmáig hiányzik akár a mozgalom, akár némileg szűkebb értelemben véve a különböző nevek alatt működő kommunista párt(ok) történetének korszerű, a legfontosabb személyiségeket, áramlatokat, műveket, szervezeti változásokat, politikai célokat bemutató szintézise.

Az elemzés időhatára 1918 novemberétől, a Kommunisták Magyarországi Pártjának megalapításától kezdve 1989 októberéig terjed, amikor a Magyar Szocialista Munkáspárt XIV., rendkívüli kongresszusán úgy döntött, hogy szakít a kommunista politikai programmal és hivatalosan is a reformista szocialista utat választja. Ezt fejezte ki a párt új neve is, amelyből eltűnt a „munkás” szó. A kötet értelmezési kerete a nemzeti és a nemzetközi hatások egyszerre történő vizsgálata, amelyek állandóan formálták a honi kommunista mozgalom állapotát. A külső hatások közül messze legfontosabb a Lenin által az orosz belpolitika igényeihez és aktuális céljaihoz igazított bolsevik mozgalom. Ennek a radikális társadalmi átalakulást hirdető, az erőszakot különböző mértékben igénybe vevő, szigorúan centralizált tömegpártot felépítő, antikapitalista és antiliberális irányzatnak ugyanakkor számos, helyi mintázatot is felmutató típusa alakult ki.

Az egyes kommunista mozgalmak pontos megragadásának nehézsége és egymással szembeni konfliktusaik gyökere éppen abban rejlik, hogy sem az elérni kívánt társadalmi felépítmény (népi demokrácia, szocializmus, kommunizmus), sem a gazdasági átalakítás mértéke (korlátozott magántulajdon, vegyes gazdaság, paraszti kistulajdon tolerálása, a gazdaság egészét átfogó állami tulajdon), sem az uralom bázisának tekintett rétegek (munkásosztály és/vagy parasztság, pártbürokrácia), sem a nemzeti kérdés (imperialista szándékok, nemzeti felszabadító mozgalmak, konföderációs együttműködés) vonatkozásában nem sikerült olyan közös alapot létrehozni, amely Chilétől Irakon át Vietnámig ugyanazt jelenthette volna. S mindez igaz a számos tekintetben az előbbieknél homogénebb társadalmakkal bíró közép- és kelet-európai térségre is, amelynek szovjet támogatással az állami hatalmat megragadó kommunista pártjai egy idő után – vagy a felszín alatt mindig is – legalább annyira egymás riválisai, mint támogatói voltak. Mivel a Marx által jósolt forradalom csak a világ egy részén, egészen különböző időpontokban és körülmények között következett be, így a kommunista pártoknak alkalmazkodniuk kellett ahhoz az országhoz, társadalmi berendezkedéshez, amelyben működtek. Ebből adódóan az idő múlásával maga a kommunista szó egyre kevésbé jelentett közös alapot, közös kötőanyagot. Mindezt úgy is mondhatnánk, hogy a kommunizmusról szóló tapasztalat, legyen szó akár az eszme fanatikus híveiről, pragmatikus elfogadóiról vagy nyomorgó áldozatairól, változatos mintákat mutat fel szerte a világon.8

Szembenállások, eszmei viták, hasadások és – kommunista frazeológiával élve – frakcióharcok jellemezték a magyar mozgalom történetét is, amely bizonyos szempontból egyedülálló a világ kommunista mozgalmainak történetében. Marx és Lenin magyar követői három alkalommal kísérelhették meg, hogy hazai földbe vessék el a kívülről származó eszme magjait. A magyar kommunisták históriájának e három nagy nekirugaszkodását szeretném bemutatni.

Az első kísérlet ideje a Kun Béla nevével összefonódó 1919-es proletárdiktatúra sokat vitatott, mozgalmi nézőpontból rettenetes kudarca. Tanulságait, akár a parasztkérdés, akár a szövetségi politika, akár a nemzeti múlthoz és az egyházakhoz való viszony tekintetében gyilkos viták keretében igyekezett tisztázni az emigrációra és a több hazai irányzatra széteső mozgalom. A második nekirugaszkodás 1944/1945, amely alkalommal egy átmeneti időszakot követően a szovjet típusú diktatúra Rákosi Mátyás vezette magyar variációja következett, és amelyet az 1956-os forradalom ugyancsak fel nem dolgozható sokkja zárt le. Ezután harmadik ízben – szinte szünet nélkül – Kádár János irányításával épült fel újra a kommunista hatalom, amely viszonylag hamar megmerevedett és ideológiai szempontból nemigen adott teret komoly eszmei kísérletezésnek, ugyanakkor elég hasonló jóléti programot hirdetett meg, mint a háború utáni időszak nyugat-európai szociáldemokrata vagy konzervatív kormányai. Ám az eszmei igazolást egyre inkább felváltó fogyasztásalapú politikai legitimáció eleve korlátozott belső erőforrásai elég hamar kimerültek. Így az 1970-es évek második felétől mind kevésbé esett szó a hazai szocializmus innovatív megújításáról, pláne nem valamiféle kommunista társadalom felépítéséről.

E kötetben hármas célrendszer mentén szeretném tárgyalni a hazai kommunista mozgalmak történetét:

1.Milyen társadalmi rétegekre alapozva és milyen gondolatokból merítve jött létre az adott pillanatban (1919, 1945, 1956) a magyar kommunista mozgalom?

2.Miféle nagy társadalomátalakító projekt megvalósítását tűzték ki célként, és milyen eredménnyel jártak?

3.Hogyan jelölték ki saját helyüket és szerepüket a magyar történelmen belül?

Illetve a plusz egy kérdés: a háromszor is bekövetkezett kudarc, vagyis a vizionált eszmei cél el nem érése miatt miféle alternatívák fogalmazódtak meg?

Ha röviden szeretném összegezni, akkor a magyar kommunista mozgalom egy több mint hét évtizedig vívódó adaptációs kísérlet, amely sohasem jutott nyugvópontra. Illetve, ha beállt valamiféle konszolidált állapot, akkor rögtön felszínre került a kérdés: mennyiben tekinthető árulásnak, eltévelyedésnek vagy pragmatikus kiegyezésnek a kommunista mozgalom éppen aktuális gyakorlata?

Az olvasó türelmét még két olyan témában szeretném igénybe venni, amelyek meggyőződésem szerint ezen fejezetbe kívánkoznak. Mindig érdemes számba venni az előzményeket, különösen egy olyan témánál, amely már sok kutató érdeklődését felkeltette, márpedig a honi kommunista mozgalom históriájáról ez nyugodt szívvel elmondható. Ennek ellenére máig nem készült el a magyar kommunisták történetét a kezdetektől az 1989/90-es rendszerváltásig feldolgozó monográfia. A legteljesebb, legtöbb haszonnal forgatható, alapvetően a megjelenés időpontjáig elérhető nyilvános forrásokat és történeti szakirodalmat feldolgozó munka Bennett Kovrig magyar származású kanadai politológus összefoglalója.9 A vaskos kötet az 1919-es Tanácsköztársaságtól az 1970-es évek közepéig tekintette át a honi kommunista mozgalom jellemzőit, igen erőteljesen a köztörténetbe ágyazva. Bizonyos esetekben és korszakokban nehéz is lett volna másként eljárni, mégis fontos szem előtt tartani, hogy a – mondjuk úgy – nemzeti történelem mindig szélesebb mederben hömpölygött, mint az adott esetben kemény diktatúrát működtető kommunista párt árama. Sokkal rövidebb és szerényebb kísérletnek tekinthető a Genfben élő, 1956-os emigráns történész, a Nagy Imrével rokonszenvező Molnár Miklós angol nyelvű monográfiája, amely bő másfél száz oldalon szólt a témáról.10 Az esszéisztikus kötet elsősorban az 1945 utáni időszakra összpontosított, bár szintén 1919-től indította az elbeszélést, de inkább a szerző személyes élettörténete során megszerzett tudására támaszkodott.

Kovrig kötetéhez hasonlóan megbízható, de műfajából következően korlátozott tudást nyújt az A Dictionary of 20th Century Communism című kötet,11 amelyben több, a magyar történelemre vonatkozó szócikk is szerepel, melyeket a kérdés felkészült magyar szakértői fogalmaztak. Illetve nem szabad említés nélkül hagyni a terjedelemre és az összegyűjtött adatok, információk mennyiségére nézve a legbőségesebb, sok szerző által jegyzett munkát, a végül három nagy részre tagolt szintézist, A magyar forradalmi munkásmozgalom történetét12 sem. Ez utóbbi kötet, amelynek a megírás idejétől legtávolabb eső részei tekinthetők relatíve a legszakszerűbbnek, önmagában is érzékelteti, hogy miért volt lényegében lehetetlen 1989-et megelőzően Magyarországon minden kötöttségtől mentesen és szabadon a kommunista párt/mozgalom történetével foglalkozni, holott elvileg ennek anyagi és szervezeti feltételei rendelkezésre álltak.

A kérdés bonyolultságát remekül ragadta meg Arthur Koestler híres regénye, a Sötétség délben, melynek főhőse, Nyikolaj Szalmanovics Rubasov, az egykori híres katonatiszt, politikus és diplomata így szól az őt letartóztató fiatal belügyi tiszthez: „Mondja, mit gondol tulajdonképpen, ki vagyok én? – kérdezte Rubasov nagyon halkan. De nem bírta megállni, hogy hozzá ne tegye: – Nem ártana magának, ha tanulmányozná egy kicsit a párttörténetet.”13 A párt története ugyanis, legalábbis a Szovjetunió fennállásának idején létező kommunista mozgalmakban, sosem pusztán történettudományi, esetleg irányzatos/ideológiai elfogultsággal terhes közéleti, hanem napi politikai, sőt élesebb helyzetekben vérre menő, harci kérdésnek számított. Olyan sokszor és olyan radikálisan kellett újraírni a mindenkori jelen követelményei szerint, hogy azzal semmiféle történetírói gyakorlat sem tudott volna lépést tartani. Mint arról még bőven szó esik majd, a történelem mint igazoló elv a magyar kommunista mozgalmon belül is kitüntetett szerepet játszott, így megformálása, megírása a hatalmat gyakorló párt politikai céljaihoz, nem pedig szakmai eljárások kritériumaihoz igazodott. Amint a Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottsága Párttörténeti Intézetének történetét feltáró friss munkából is kiderül: bár időről időre nekirugaszkodtak a nagy összefoglaló elkészítésének, de a végeredményt még a belső szóhasználatban is faktológiának, Nemes Dezső „nagy fekete tankönyvének” nevezték,14 a folyamatot szorosan szemmel tartó politikai bizottsági tag személyéhez kötve.

A múlt lezárásának (már ha lehet és szükséges egyáltalán a múltat lezárni), feldolgozásának, értékelésének viszonylag jól bevált eszköze a megállapodott társadalmakban a professzionális történettudomány, a szélesebb közvéleményhez szóló esszéisztikus beszéd, valamint a szimbolikus, művészi alkotások széles eszköztára. 1989/90-ig viszont a kommunista mozgalom múltjának „lezárása” mindig politikai döntések függvénye volt, ezekhez kellett igazodni.15 Ha a kommunista mozgalom múltját jól ismerő történésznek sikerült kibújnia az ideológiai béklyóból és maradandó művet alkotott, mint ahogy Borsányi György Kun Béláról szóló életrajza kapcsán történt, akkor az esetet szükségszerűen politikai botrány és cenzurális fellépés követte.16

Bár 1989-et követően immár szabadon lehetett kutatni a levéltári forrásokat, és egy ideig számos fontos történeti forrás is megismerhetővé vált az orosz archívumok anyagából, sőt ezek közül nem egy magyar fordításban is napvilágot látott, a kommunista mozgalom története mégsem vált nagy történettudományi témává. Nyilvánvalóan nyomasztóan és korlátozóan hatotta a diktatúra időbeli közelsége, másrészt idejétmúltnak tűnt az évtizedeken át az állami hivatalosság rangjára emelt marxizmus–leninizmus elemzése, amely kevés mondanivalóval bír a jelen számára. Ennek a tévedésnek a nyilvánvalóságát nem érdemes túlságosan hangsúlyozni. Ugyan 1989-et követően a magyar szellemi életből sosem tűnt el teljes mértékben a kommunista mozgalom múltjának számontartása és kutatása,17 az idő múlásával mégis az a sajátos helyzet állt elő, hogy bár számos tanulmány, monográfia, életrajz tárgyalta a Rákosi- és Kádár-korszak politika-, társadalom-, gazdaság- és művelődéstörténeti folyamatait, de a magyar kommunista mozgalom/párt eszméinek, irányzatainak átfogó feldolgozására mindmáig nem került sor. Magam is számos alkalommal küzdöttem e hiányból fakadó problémákkal, leginkább Fehér Lajosról szóló könyvem18 megírásakor. Többek között ezért is vállalkoztam e kötet megformálására, melynek szűkösségével és szükségszerű fogyatékosságaival tisztában vagyok, ám bízom abban, hogy egy gondolkodási folyamatot inspirálhatok azáltal, hogy igyekszem belülről megérteni a történteket és racionális kritikát adni a magyar kommunista mozgalom több mint hét évtizedéről.

Hosszas töprengések után döntöttem úgy, hogy minden nehézség és kockázat ellenére belevágok e munkába, mert a várható tanulság és haszon többnek ígérkezett, mint a kritikai ellenvetések. Hogy ez valóban így sikerült-e, azt természetesen csak az olvasók ítélhetik meg. Sokat gondolkodtam a címen, amely legjobb szándékaim szerint bemutatja és egyben lehatárolja, hogy miről szól, s ebből adódóan miről nem szól ez a kötet. A cím első szava, a „magyar” látszólag evidencia. Ám ha mélyebben belegondolunk, nem is annyira egyértelmű, hol húzódnak a magyar kommunista mozgalom határai. Az 1919 után szétszóródó emigráció a világ számos országában hozott létre magyar kommunista sejteket, csoportokat, melyek közül a bécsi, berlini, párizsi, s természetesen a moszkvai magyar diaszpóra volt a legfontosabb. Tagjai közül sokan hazatértek 1945 után, de nem mindenki, példának okáért Varga Jenő közgazdász a Szovjetunióban maradt, a bizonyos torzítással magyar Szolzsenyicinnek is nevezhető Lengyel József 1955-ben települhetett haza, míg az Illyés Gyulával jó barátságot ápoló Hidas Antal író csak 1959-ben tért vissza. Mások, így Rákosi Mátyás és politikustársai 1956 nyarán, majd a forradalom napjaiban szálltak szovjet repülőkre, s csak néhány év elteltével engedték vissza őket, vagy éppen soha többé, mint a korszak névadóját. S még nem szóltunk a Csehszlovákiában, Jugoszláviában vagy Romániában, az ottani mozgalmakban dolgozó magyar kommunistákról, olyan – manapság kevéssé emlegetett – nevekkel, mint a felvidéki Fábry Zoltán, a vajdasági Sinkó Ervin, a temesvári Balogh Edgár vagy a kolozsvári Gaál Gábor. Vagyis a magyar kommunista mozgalom történetének határai túlnyúlnak az 1918 utáni Magyarország, de még a határon túlinak hívott magyar kisebbség által lakott földeken is, behálózva Európa számos országát.

Elvileg a „kommunista” kifejezéssel kevesebb gond adódna, hiszen öndefiníció szerint, aki kommunistának tartja magát, az a vizsgálat alanya. Viszont akkor mit kezdjünk azzal a problémával, hogy a környezet kiket is tart kommunistának? Példának okáért a népi írók közül Kovács Imrét és Veres Pétert is agrárkommunistaként emlegette nem csupán a Horthy-korszak politikai rendőrsége, hanem a konzervatív faluszemlélet nem egy híve is. Másrészről a Kádár-korszakban éppen abból fakadt számos vita, hogy a fennálló vezetést nem tartották eléggé kommunistának a marxi–lenini tanításhoz szó szerint ragaszkodó kritikusai, annak a bizonyos balos ellenzéknek a tagjai. Mindig is léteztek nem bolsevik mintát követő, a létező szocializmust balról bíráló pártok és mozgalmak, amelyek ugyanúgy a baloldali radikalizmus fogalomkörébe sorolhatók.19 Ezek jelentősége Nyugat-Európával ellentétben Magyarországon aránylag kicsi volt, így e kötet tárgya alapvetően a magyar bolsevik kommunista irányzat históriája. Mindezt azért tartom fontosnak leszögezni, mert máig sok a bizonytalanság a definíciók pontosságával kapcsolatosan.

Példának okáért a szocializmus reformereiről írott értékes munkájában Rainer M. János úgy döntött, hogy „nem foglalkozom azokkal a vitákkal, hogy mi is az »igazi« szocializmus, illetve hogy a magukat szocialistának nevező berendezkedések vajon nevezhetők-e annak”.20 Ez természetesen lehet indokolt és logikus válasz, ha nem szeretnénk, hogy a szövegek végtelen áradata elmossa a kézirat gátjait, ám voltaképpen mégiscsak az volt a magyar kommunista mozgalom alapkérdése, hogy mi és ki az igazi kommunista? Később ezt a jelzőt egyre kevésbé használták, sokkal inkább a szocialista váltotta fel, mely megint csak politikai irányváltásról árulkodik, ám erről majd a maga helyén és idején. A definíciós kérdés leírásán túl reagálni kell erre a problémára, hiszen bármiféle reform éppen azért indult el, mert annak hívei a meglévő politikát, gazdaságot, államot, mozgalmat, pártot nem tartották igazi kommunista entitásnak. Ezzel együtt azt is nagyon fontos hangsúlyozni, hogy jelen írás nem köztörténet, nem annak az időszaknak a krónikája, amelyet régebben Rákosi- és Kádár-korszakként, manapság államszocializmusként vagy a szovjet típusú rendszer időszakaként szokás emlegetni. Ennek az időszaknak egyetlen, igaz, kétségkívül kitüntetett szereplője érdekel: a kommunista mozgalom, annak belső világa, önértékelése. Ami ezen kívül állt, arra viszonylag korlátozott mértékben szeretnék csak utalni.

Fontos szempontnak tartom a kommunista mozgalom és a párt elválasztását is. Ugyanis a kommunista eszme nem egyszerűen társadalmi erőforrások másfajta elosztását kívánta, s a politikai-gazdasági élet radikális átalakítását ígérte, hanem még ennél is többet vizionált: messianisztikus lelkületből fakadó földi megváltást, tehát az ember antropológiai jellemzőinek megváltoztatását. Anton Makarenko híres-hírhedt könyvének címével élve a magyar kommunisták is az „új ember kovácsai” kívántak lenni, vagyis nemcsak materiális ügyekkel bíbelődtek, hanem a lélek, az erkölcs jobbá tételére is vállalkoztak. Mindezt szemléletesen fogalmazta meg Alekszandr Taraszov-Rogyionov Csokoládé című kisregényében, amelyet a Tanácsköztársaság irodalmi emlékezetének fontos alakja, Karikás Frigyes fordított magyar nyelvre. A mű főszereplője egy vidéki város (a korszakban Cseka néven működött) állambiztonsági szervezetének vezetője, aki így foglalta össze a kommunizmus megváltáshitét: „– Szóval azt akarja tudni, hol van a fő ellenségünk? Megmondom: önmagunkban. – Valc válaszul tágra nyitja a kérdéstől kissé megrebbent, ám játékosan hívogató, becéző és valahogy magabízó csokoládészemét. – Igen, önmagukban – Zugyin ingerültté válik. – A múlthoz, a múltbeli hétköznapokhoz, a régi vágyainkhoz, az egykori szokásainkhoz való ragaszkodásunkban. Ez a mi nagy ellenségünk. Ej, hogyha az emberek új szemmel tudnának a világra nézni, a világ is megnyílna, jobb lenne tőle. – Maga úgy beszél, mint az evangélium… – Az evangéliumnak ehhez semmi köze. Mi nem várunk égi segítséget, mi magunk is istenek vagyunk.”21

Ám – mint minden utópiának – a kommunista eszmeiségnek is abban állt a legfőbb gyengesége, amiben a vonzereje: olyasmi megvalósítására vállalkozott, amelynek elmaradása, meg nem történte nagyon hamar nyilvánvalóvá vált, s ez feszítő kényszerként, belső parancsként arra késztette az őszinte híveket, hogy a mozgalom vágyott céljait és a párt hatalomgyakorlásának valóságát összevessék, s nyilvánvalóvá váljék a kettő között tátongó szakadék. S előbb-utóbb a mozgalom hívei arra jutottak, hogy a párt politikája/gyakorlata eltér a vágyott céloktól, és kiigazításra szorul. Ez pedig szükségszerűen konfliktusokat generált, időről időre felszínre hozva alternatív kommunista utakat, erodálva a mozgalom egységét. Ezeket persze el lehetett fojtani, fel lehetett számolni, ám a hatalomgyakorlás professzionalizálása a mozgalom éltető energiáját szívta el, tehát a megújulás képessége fokozatosan elenyészett.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License