Tartalomjegyzék

A szerelem ára (Érted-sorozat)

1. fejezet | Karola

2. fejezet | Péter

3. fejezet | Karola

4. fejezet | Péter

5. fejezet | Karola

6. fejezet | Péter

7. fejezet | Karola

8. fejezet | Péter

9. fejezet | Karola

10. fejezet | Péter

11. fejezet | Karola

12. fejezet | Péter

13. fejezet | Karola

14. fejezet | Péter

15. fejezet | Karola

16. fejezet | Péter

17. fejezet | Karola

18. fejezet | Péter

19. fejezet | Karola

20. fejezet | Péter

21. fejezet | Karola

22. fejezet | Péter

23. fejezet | Karola

24. fejezet | Péter

25. fejezet | Karola

26. fejezet | Péter

27. fejezet | Karola

28. fejezet | Péter

29. fejezet | Karola

30. fejezet | Péter

31. fejezet | Karola

Epilógus | Karola

Vége

Azt a vállalatot tényleg nem tudom megvenni | Zsófi

Köszönetnyilvánítás

A cselekmény elképzelt történeten alapul. A szereplők nem létező személyek, esetleges egyezésük a valósággal a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

© Simon Barbara, 2022

www.nsimonbarbara.hu

A szerző eddig megjelent művei:

A szerelem üzlete, 2021

A szerelem ereje, 2022

A szerző elérhetőségei

Facebook: https://www.facebook.com/nsimonbarbi

Instagram: https://www.instagram.com/nsimonbarbi

TikTok: https://www.tiktok.com/@nsimonbarbi

ISBN 9786158219730

A szöveget gondozta: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika

(www.krisznadasiwrites.hu)

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Kiadta: Németh & Németh Kiadó

Bármilyen nehéz körülmények

között élsz is, ha van melletted

valaki, aki szíve minden

dobbanásával szeret, soha nem

leszel szegény. És élj bármilyen

vagyoni gazdagságban, ha nincs

kivel osztoznod az örömökön, te is

csak egy vagy a legszegényebbek

közül.

N. Simon Barbara

1. fejezet

Karola

– KAROLA! – KIÁLTOTT utánam Lilla, ahogy felléptem az első fokra a lépcsőházban. Ő volt annak a lakásnak a tulajdonosa, amit Mónival béreltünk a tizenhatodik kerületben a Gyarmat utcában. A nehéz vaskapu hangosan csukódott be a nő mögött, ahogy felém sietett. – Remélem, hétvégéig sikerül kiköltözni – figyelmeztetett.

– Kiköltözni? Mégis miért?

– Megmondtam a lakótársadnak, hogy nem maradhattok tovább. Négyhavi lakbérrel tartoztok. Mondjuk, hogy kettőt fedez a kaució, de a többit behajtom. Az új lakók két hét múlva jönnének, és rendbe szeretném tenni előtte a lakást.

Meglepetésemben a számhoz kaptam. Négyhavi lakbértartozás?

– Itt valami csúnya félreértés lesz. Én minden hónapban rendesen kifizettem a rám eső részt.

– Nekem ugyan nem, drágám.

– Mónikának adtam, és azt hittem...

– Nos, ez már nem az én dolgom. Négy hónapja nem kaptam egy forintot sem... két hete szóltam, hogy felbontom a szerződést.

– De én erről semmit sem tudtam, kérem, beszéljük meg... kifizetem az elmaradást – ígértem eltökélten, bár fogalmam sem volt, honnan szerzek pénzt.

– Rendben, beszéljük meg, de most rohannom kell – felelte Lilla, és biztatóan végigsimított fekete bőrkabátom ujján, ahogy sietve kiment mellettem az utcára.

Nem volt más választásom, kizártnak tartottam, hogy hazaköltözzem. Mire beértem a lakásunkhoz, majd felrobbantam a dühtől. Feltéptem az ajtót. Mónika az apró nappalink lelakott kanapéján feküdt, láthatóan hullarészegen zuhant oda. Belerúgtam a megtépázott bútordarabba, mire lakótársam nyöszörögve eltakarta az arcát.

– Móni, a francba, térj magadhoz – szólongattam idegesen. – Te lenyúltad a pénzem? – Ismét belerúgtam a kanapéba, mire még hangosabb és fájdalmasabb nyögés hallatszott.

– Mi van? – dünnyögte álmosan. – Én tutira nem. Kérdezd a múltkori csávód.

– Hova tetted a lakbért, amit adtam?

Mónika megfordult a kanapén, a hátát mutatva nekem. Megfogtam egy felbontott sörösdobozt, és a fejére borítottam a tartalmát.

– Mi a... – Idegesen felpattant. Sminkje elkenődött, kócos hajjal meredt rám. – Mi az anyád ütött beléd?

– Hol van a pénz, amit lakbérre adtam?

– Meg tudom magyarázni, Lala. Szorult helyzetbe kerültem, és azt hittem, egy kis csúszás belefér...

– Egy kis csúszás? Négy hónap! És azt mikor akartad közölni, hogy két napunk van elköltözni?

– Teljesen kiment a fejemből.

– Cseszd meg, Móni! – Beletúrtam a hajamba, miközben fel-alá járkáltam a lakásban. – Nincs egy forintom se... és munkám sincs.

– Ott van a gazdag barátnőd, kérj tőle – jegyezte meg gúnyos féltékenységgel.

– Nem kérek senkitől!

– Akkor menj haza, neked legalább van hova. Mit sajnáltatod itt magad? – vetette oda, azzal felmarkolta a földön heverő pálinkásüveget, meghúzta, és a fürdőbe indult.

– Inkább a híd alá – motyogtam magam elé tanácstalanul. – Cseszd meg, Móni, hogy nem szóltál!

Sarkon fordultam, és feszültséglevezetés gyanánt úgy bevágtam a szobám ajtaját, hogy beleremegtek a falak. Elővettem leharcolt mobilomat, és feloldottam a képernyőt, hogy albérlet után keresgéljek. Fogalmam sem volt, hová költözhetnék a zsebemben húszezer forinttal, ami meglehetősen messze van egy budapesti lakás kéthavi kauciójától.

Nem pánikol! Ötletel!

Bár Zsófiék tele vannak pénzzel, biztos, hogy nem megyek oda kuncsorogni, így is rengetegszer kihúztak már a bajból.

Körbenéztem a szépen berendezett szobámban, az új bútorokon, amiket nemrég vettem, a frissen festett falakon, a csodaszép, fehér polcocskán, amit teliraktam emlékekkel. Éppen csak berendezkedtem, erre költözhetek megint. Ha eladnám a bútoraimat, meg néhány holmit, az talán kisegítene, de Móni nem maradhat, és egyedül nem tudnám tovább fizetni a bérleti díjat, úgyhogy mindenképp keresnem kell egy másik helyet. Csak ahhoz előbb olyan munkát kell találnom, amiből telik rá.

Eszembe jutott, hogy nevelőanyám múltkor beszélt valami jól fizető takarítói állásról, de akkor még nem érdekelt a meló... Ezúttal felhívtam.

Megfáradt vándorként léptem át régi otthonom küszöbét. Kicsit tényleg sűrű volt az elmúlt időszak. A szakítás Gergővel, a munkanélküliség, az éjszakák a szabad ég alatt. Fél év alatt akkora mélyrepülésbe kezdtem, mint azelőtt soha, épp mikor összeszedtem volna magam. Eddig is mindössze a bérleti díj felére valót sikerült kigazdálkodnom a Zsófiéktól kapott pénzből, amit Botond felügyeletéért kaptam. Ráadásul normális munkát találni eleve olyan könnyű, mint vizet a sivatagban.

Beléptem a konyhába, Márta boldog mosollyal az arcán köszöntött, nyomban lerakta a kést, amivel a krumplit hámozta, hogy átölelhessen. Nem voltam oda az ölelkezésért, eltoltam magam tőle. Elengedett, és én csüggedten rogytam le az étkező egyik székére, miközben ő aggódva nézett végig rajtam.

– Annyira sovány vagy, Lala, mi történt veled?

– Tudod, az elmúlt időben nem nagyon jutott időm odafigyelni a kajára.

– Mindjárt kész a rántott hús, a kedvenced. – Nevelőanyám visszafordult a konyhapulthoz, hogy folytassa a félbehagyott krumplihámozást.

– Csak volt... már nem eszem húst, de azért köszi.

– Á, szóval azért vagy így lefogyva – jegyezte meg döbbenten. – Mégis mi tart életben, a kelbimbó?

Jobbnak láttam, ha máris a tárgyra térek.

– Igazából azért jöttem, mert nagyon le vagyok égve. – Márta kezében megállt a hámozókés. – Nem kölcsönkérni akarok, nyugi – tettem hozzá sietősen. – Csak... múltkor említettél valami jól fizető állást...

Nevelőanyám válla leereszkedett, szemmel láthatóan megkönnyebbült. A pénz nála még inkább központi kérdés, mint nálam. Tudom, ha végre kifizetné az összes tartozását, talán megszabadulhatna az apámtól.

– Mi van a vállalkozásoddal? Olyan szép dekorációkat készítettél.

– Belefeccöltem egy csomó pénzt az alapanyagba, és nem igazán veszik őket. Nem jött be.

Egész ebéd alatt nem beszéltünk az állásról, a kanalak ütemes csörrenésén kívül csendben ettünk, míg meg nem érkezett az öcsém. A nadrágja derekán vastag oldalláncok lógtak, fémes hangjuk messziről jelezte, hogy közeledik, és ha nem láttam volna, akkor is tudom, hogy a szakadt farmer szára méretes bakancsban végződik. Robi megállt az asztal mellett és feltűrte kockás inge ujját.

– Mizu, Lala? Jó, hogy jöttél – üdvözölt, és a választ meg sem várva felkapott egy rántott húst, majd bevonult a szobájába.

Elöntött a nosztalgia érzése, és azon morfondíroztam, milyen fura így hónapokkal később visszacsöppeni a családom életébe. Be kellett ismernem, hiányzik a társaságuk, még ha az öcsém gyakran a legkibírhatatlanabb ember volt is a Földön.

Ebéd után kiültem a hátsó udvarra. A hintaágy ütemes nyikorgása eszembe juttatta a gyerekkorunkat, amikor Robi állandóan azzal ijesztgetett, hogy sáskát rakott a vállamra. Az áprilisi meleg idő ellazított, hátradőltem és lehunytam a szemem. Alig néhány percig ringatózhattam ott, élvezve a békét, amikor a hintaágy megereszkedett Márta súlya alatt, ahogy mellém ült. Fél szemmel felnéztem. Kávéval kínált.

– Mikor jön haza? – kérdeztem csendesen, ahogy elvettem tőle a kedvenc bögrém; azért nem vittem magammal költözéskor, mert féltem, hogy eltörik vagy elvész. Az egyetlen tárgy a szülőanyámtól. Az egyetlen ajándék, valamelyik húsvétra kaptam tőle, egy nyuszis, csibés, bárányos lila bögre.

– Két hét múlva.

Bólintottam, és közben hunyorognom kellett, ahogy felnéztem rá, hogy lássam a reakcióit.

– És hogy állsz a hiteleddel?

Elkeseredett sóhaj szakadt fel belőle, de aztán hamiskás mosoly jelent meg az arcán.

– Elég jól. Ezért gondoltam úgy, hogy átadom az egyik takarítást... neked most nagyobb szükséged van a pénzre.

– Hát ez igaz. Kiderült, hogy a lakótársam lenyúlja az albérletre adott pénzemet. Arra gondoltam, esetleg haladékot kérhetnék a tulajtól, de... – Fáradt sóhaj hagyta el a számat, ahogy a lehetőségeket fontolgattam. Felnevettem. – Az lenne a legjobb, ha találnék egy multimilliárdos pasit, aki eltart életem végéig. Az ilyen mellett csak jól kell mutatni, az nem lenne nehéz... meg el kellene néznem, hogy állandóan nőzik.

– Fogalmad sincs, Lala, milyen árat kellene ezért fizetned.

– Miért, neked talán van? – A kérdésem sokkal élesebben csattant a levegőben, mint szerettem volna.

– Csak azt akarom, hogy tanulj a hibámból, és bele se kezdj olyan kapcsolatba, ahol a pénz az úr.

Ismét hátradőltem a hintaágyon.

– Nyugi, anya... – Utáltam a nélkülözést. Utáltam számolgatni a pénzt, hogy marad-e a hónap végén. Arra vágytam, hogy élhessek. Mondjuk, egy gazdag pasi tényleg jól jött volna...

Hangosan csak annyit mondtam:

– Nem álltatom magam. Mindig a pénz az úr.

2. fejezet

Péter

– MEGVAGYUNK, PETI. A keréknyomás-érzékelő az abroncsban van, tedd fel a készüléket, amit adtam. Amint csökken a nyomás a gumiban, jelet küld a fedélzeti számítógépnek. A jelbe kódolt vírus megfertőzi az autó agyát, és átvesszük az irányítást – utasított Nicholas a fülesen keresztül.

Leguggoltam a Tesla mellé, és kerestem egy biztonságos helyet a felnin, ahová feltapaszthattam a jeladót. Mivel a parkoló fényeit ezen az oldalon lekapcsoltuk, az éjszaka sötétjében nem volt egyszerű a feladat. De előre tudtam, hogy megéri. A Starlight magánparkolójában álló luxusautó tulajdonosa üzletelni jött a báromba, ki akartam használni a lehetőséget, hogy megszorongassuk egy kicsit. Vetettem egy pillantást az őrök felé, akik biztosították, hogy senki ne zavarhasson meg.

– Csináltál már ilyet? – mormogtam a headset mikrofonjába. Ezt a piszkos munkát szívesebben bíztam volna másra, mivel sem az autókhoz, sem a hackeléshez nem értettem. Azonban a projekt bennfentesei házon kívül voltak, és nem akartam elszalasztani a kínálkozó alkalmat. A kavicsok ropogása figyelmeztetett arra, hogy legyek óvatosabb, noha tudtam, az embereim jeleznének, ha bárki közeledne.

– A sajátomon kipróbáltam. Nem szeretem kétszer elkövetni ugyanazt a feltörést. A lényeg a megújulás. Tudod, Peti, amit egyszer már meghackeltek, arra van védelem is. – A túloldalról recsegés hallatszott, majd Nicholas folytatta. – De ezek az újfajta autók a rengeteg elektronikus szenzorral számtalan lehetőséget biztosítanak. Gyatra a védelmi rendszerük, minden érzékelő a központi számítógépre van kötve, az autó agyára. Tudod, amikor az emberek a könnyű és kényelmes utat választották, teret adtak nekünk is. Mindent egy gépre bíznak, minden adatot tárolón őriznek, mert ahhoz is túl kényelmesek, hogy megjegyezzék. A sok elektronikai kütyü, szoftver tálcán kínál nekem minden információt, amire szükségem van. Csak rákapcsolódom az autó központi rendszerére, és máris megmondom, a tulaj hogyan állította be a háttámlát, milyen zenét hallgat, hányan szoktak benne ülni, pontos útvonalat kapok, hol járt az elmúlt időben. A fedélzeti számítógép mindent megjegyez, mindent elemez, hogy a sofőr életét megkönnyítse, és kiszolgálja őt... és ennek hála, minden adatot át is adhat nekem. Egy Wartburgot soha nem tudnék meghackelni, mert abban annyi az elektronika, mint a rakott krumpliban – mondta nevetve. – De ezek... ezek szinte ordítanak, hogy találjam meg a gyenge pontjaikat, törjem fel őket, jussak be az agyukba. Olyanok, mint egy szép nő. Odatolja a képedbe a csinos fenekét, felkínálja magát, neked pedig csorog a nyálad, hogy behatolhass. És hülye lennél nemet mondani egy ilyen lehetőségre.

Nicholas monológjától akaratlanul is mosolyognom kellett.

– Most óvatosan sértsd meg a kereket, úgy, hogy ne eresszen le azonnal. Majd csak menet közben – tette hozzá.

– Kész vagyok.

– Remek. Akkor gyere az irodába, én addig elküldöm a célpontunknak az SMS-t, amivel kiugrasztjuk a bárból.

Átvágtam a báromhoz tartozó lezárt magánparkolón, és a beszűrődő zene és hangos nevetések hallatán örömmel nyugtáztam, hogy odafönt zajlik az éjszakai élet. A Starlight a budapesti elit számára egy olyan hely volt, ahol a vendégek akár illegális dolgokat is művelhettek, maximális biztonságban voltak a nyilvánosságtól. A szórakozóhely falain belül mindenki ismerte a másikat, és senkinek nem kellett félnie a lebukástól. Erre én voltam a garancia. Az embereimet magam válogattam, pszichológiai teszteket végeztettem velük, és néhány jól megfogalmazott kérdéssel többet tudtam meg róluk, mint amit ők valaha is sejtettek önmagukról. Az első időkben a hely pangott, mígnem a fotósoktól menekülve betévedt hozzám a kabinetfőnök az aktuális szeretőjével. El volt ragadtatva a kiszolgálástól és a diszkréciónktól. A hírünk hamarosan futótűzként terjedt a felső tízezer tagjai között.

A Starlightba nem jöhetett be akárki; ez a szabály legfőképpen a média keselyűire vonatkozott. A Starlight vendégeiről az itt töltött idő alatt nem készülhet videófelvétel, ennek megszegése azonnali kizárást von maga után – ám az elit körből való kikerülést az ép eszűek nem kockáztatták. Már öt éve üzemeltünk biztonságosan. A vendégeimnek fogalma sem lehetett róla, hogy nekem volt szükségem erre a helyre. Hogy megtaláljam a célpontjaimat. És ezek az emberek önként sétáltak be az oroszlán barlangjába.

Az irodába lépve egyenesen a rejtett szobához vezetett az utam, majd behúztam magam mögött a titkos ajtót. Nicholas a számítógép előtt ült, három monitort figyelt egyszerre. Letelepedtem mellé.

Az utcai kamerákon keresztül követtük Nimródot, aki kijött a bárból a parkolóba. A középső monitor a Tesla adatait mutatta: sebesség, fogyasztás, általános adatok.

– Akarsz te beszélni?

Bólintottam, és kicseréltem a fülesemet egy másikra. Felálltam az asztaltól, és fel-alá járkáltam Nicholas mögött. Az autó elindulása után néhány kilométerrel az érzékelő bekapcsolt, továbbította a vírust a fedélzeti számítógépre, pontosan, ahogy Nick mondta.

– Bejutottam az autóba, bármikor kezdhetjük – tudósított Nicholas.

– Várjuk meg, amíg kiér a városból, nem szeretnék szemtanúkat.

Nimród felhajtott az autópályára, és ekkor Nick átvette az uralmat a kocsi fölött. Csökkentette a sebességet, elfordította a kerekeket, és a leállósávba vezette, majd állóra fékezte az autót.

– Emberünk pulzusa emelkedik – tájékoztatott.

– Sötétítsd el az autót – utasítottam Nicket.

A beltéri kamerán keresztül láttuk Nimród értetlen tekintetét, miközben ki akart szállni az autóból.

– Lezártam az ajtókat, egyre hevesebben ver a szíve. Szerintem most már retteg.

– Kapcsolj be! – kértem határozottan és megköszörültem a torkomat.

– Kezdheted.

– Nimród! – szólítottam meg az autó fedélzeti számítógépén keresztül, mesterségesen eltorzított hangon. – Az autódat néhány hete feltörtem, és megváltoztattam benne ezt-azt. Ne mozdulj. Ha segítséget hívsz, átveszem az irányítást a jármű fölött, és meghalsz.

Koncentrálnom kellett, hogy egyes szám első személyben beszéljek, így a vallomása félrevezető lesz majd, illetve különösen ügyelnem kellett, nehogy lebuktassam a báromat. Ezerszer szólaltam már meg hackerként feltüntetve magamat, így a hangom gépiesen nyugodt maradt.

– Ki maga? – érkezett a rémült válasz. – Mit akar tőlem?

– Azt, hogy ne nyúlj semmihez, Nimród, és én szépen elvezetem az autót egy olyan helyre, ahol beszélgetni tudunk.

– Engedjen el! Ki maga? – ordított fel a pasas. Menekülni akart, feszegette az ajtót. – Mit akar velem tenni?

– Kérlek, haver, működj együtt velem, különben elindítom az autót, és nagy sebességgel frontálisan belevezetem a szalagkorlátba. Megértetted?

A higgadt hangomtól még jobban megijedt – a középső képernyő mutatta az életfunkcióit, a fedélzeti számítógép ezt is felmérte.

– Igen – mondta dadogva.

Bólintottam Nicknek, aki elindította az autót. A Tesla a megengedett sebességgel a külső sávban a következő pihenőig gurult, majd a mosdóktól legtávolabb eső parkolóban megállítottuk. Innen a helyi kamerákkal egyenesen ráláttunk a kocsira és a férfi sziluettjére.

– Látod, Nimród, ha együttműködsz, nem esik bántódásod. Térjünk is a lényegre. Emlékszel a kettőezer-kilences hatalmas vihar károsultjaira? A biztosítótársaságod százötvenmillió forintnyi kárbejelentést utasított el, emiatt húsz család az utcára került.

Hagytam néhány másodperc szünetet, hogy Nimród visszaemlékezzen. Karba font kézzel figyeltem a szuszogását. Egyelőre nem hívott segítséget, annyira berezelt. A nagyhalakkal az a baj, hogy azt hiszik, ők a leghatalmasabbak az óceánban, ezért eszükbe sem jut, hogy bárki levadászhatná őket – csakhogy én nem hal vagyok az óceánban, hanem egy halászhajó.

– Jogtalanul kérték az összeget, nem illette meg őket – vetette oda.

– Tudom, az apróbetűs részek. Nos, Nimród, a te életedben ezúttal én vagyok a záradék. Azt akarom, hogy hívd fel a feleséged, és egy táskában készíttess össze vele százötvenmillió forintot. Bármi egyebet művelsz, az autó elindul, és te meghalsz.

– Ez teljességgel kizárt, gondolja, hogy csak úgy előrántok ennyi pénzt? Hiába fenyeget, azt hiszi, nem találkoztam még a maga fajtájával?

– Biztos lehetsz benne, hogy soha nem találkoztál még olyan emberrel, mint én. Nincs más választásod, Nimród. Balesetnek fog tűnni.

Nimród némi töprengés után válaszolt.

– Nem hívok senkit.

Nicholas felbőgette a motort, mire a férfi feljajdult az autóban. Megrángatta a kilincset, pánikba esve ütlegelte az ablakot. A lábával a szélvédőt rugdosta, aztán surrogás és dübögés hallatszott, keresgélt és dobálózott. Nyilván valami nehéz tárgy után kutatott, amivel kitörheti az autó szélvédőjét. Nicholas felpillantott rám.

– Meg tudod mondani, Nimród, évente mekkora jutalékot veszel fel a biztosítótársaságtól? – folytattam nyugodt hangon. A férfi továbbra is hol matatott, hol a kocsi belsejét ütlegelte; nem adta fel a harcot ellenünk. Az autója ellen, amibe a vásárlásnál extraként kérte az erősített üveget. – Nimród, nem áll szándékomban gyilkosságot elkövetni, de ha nem fejezed be, nem hagysz más utat. Kérlek, nyugodj meg, és teljesítsd a kérésemet, hogy szabadon engedhesselek.

– Felkutatom magát a föld alól is! – ordította. – Eresszen el, különben megbánja! Érti? Vannak kapcsolataim.

Továbbra is higgadtan folytattam vele a tárgyalást.

– Nimród, nem vagy abban a helyzetben, hogy fenyegethess.

A férfi elhallgatott, és ismét motoszkálás hallatszott az autóban. A harmadik monitoron megjelent a mobiljának teljes képernyője, rajta a segélyhívószám. Néhány hónappal ezelőtt ő maga engedett be a készülékébe azzal, hogy a bárom wifihálózatát használta. Nick távoli eléréssel leállította a hívást, és kikapcsolta a készüléket.

– Ha a rendőrséget hívod, az autó el fog indulni – mondtam.

Nick felnézett rám, én pedig határozott bólintással engedélyt adtam neki. Beindította a Teslát, és kihajtott a parkolóból, vissza az autópályára. Nimród felsikított, Nick pedig százharmincra gyorsult a luxus sportkocsival. Kikerült egy-egy autót, miközben Nimród zokogva az életéért könyörgött. A következő pihenőig őrült tempóban vezetett, majd egy hatalmas fékezéssel megállt. A férfi a szélvédőnek csapódott és hangosan feljajdult; nem volt bekötve.

Az irányíthatatlanság megőrjíti az embert. Főleg azt, aki soha nem engedi el a gyeplőt. Bekapcsoltam a mikrofont.

– Igazán megbízható fékeid vannak. Már ha működnek – gonoszkodtam.

Nimród az orrából csordogáló vért törölgette.

– Intézkedj! – szóltam rá. – Egyértelmű utasítást adj a feleségednek, és nehogy magyarázkodj. A házad is megfigyelés alatt van. Mindkettőtök életével játszol, ha nem teszi meg.

Nicholas visszakapcsolta áldozatunk mobilját.

A harmadik monitoron ismét feltűnt a megosztott mobilképernyő.

– A feleségem nincs most otthon.

Úgy tűnt, tényleg teljesen hülyének néz.

– Mekkora is az éves jutalékod? – tereltem vissza a szót az eredeti kérdésre.

– Egymilliárd – dünnyögte.

– Akkor meg sem fogod érezni azt a százötvenmilliót.

A felesége álmosan szólt a készülékbe, aztán némi értetlenkedés után végre beleegyezett, hogy megpakolja a táskákat.

Mindkét kezemmel az asztalra támaszkodtam, és az egyik képernyőn a nő mozgását figyeltem. Egy másik telefont vett a kezébe, amin valószínűleg segítséget akart hívni.

– Mondd meg a feleségednek, hogy tegye el azt a mobilt, különben az együttműködésünknek nagyon rossz vége lesz.

Nimród végrehajtotta az utasításokat.

– Most pedig tegye ki a kapu elé a pénzt. Amint a feleséged visszajön, elengedlek.

A nő visszatért a házba. Nick minden utcai és magánkamerát kikapcsolt, az embereim felvették a táskát. Nick felmutatta a hüvelykujját, hogy megvan.

– Biztos vagyok benne, Nimród, hogy van még pénz, ami indokolatlanul van nálad. Esténként, amikor lefekszel aludni, törd a fejed ezen az összegen. Van néhány alapítvány, akik örömmel fogadnának némi támogatást. Ha nem kezdesz el sürgősen jótékonykodni, kisvártatva újra felkereslek. Az autódat pedig vidd el szervizbe.

Nick felkapcsolta az utastér világítását, és visszaadta a férfinak az irányítást a járműje fölött.

A vírus automatikusan törölte magát a központi rendszerből.

Néhány másodpercig bénultan meredtem a monitorokra. Nick felállt, megragadta a tárgyalóasztalom mellett lévő tévé távirányítóját, és az egyik független hírcsatornára kapcsolt.

– Ez most egész könnyen ment – állapította meg, és keresztbe fonta maga előtt a karját. A hackerekről elterjedt közhiedelemre rácáfolva, miszerint mindig kapucnis pulóvert viselnek és bujkálnak a világ elől, Nicholas jól öltözött volt, inget hordott öltönynadrággal, rendszeresen sportolt és egészségesen étkezett. A virtuális világ egyik kulcsfontosságú szereplője volt. Időm sem volt elemezni az előbb történteket, Nick máris a következő célpontunknak szentelte a figyelmét. – Szintai megint megnyert egy uniós beruházást. Milliárdok ütik a markát.

Vártam a válasszal, szükségem volt néhány másodpercre, mire belegondoltam az új akcióba.

– Már felkutattam a kapcsolatait – böktem ki.

Nicholas etikus hackerként tevékenykedett, azonban ahogy átlépte a bár küszöbét, már egyáltalán nem volt etikus az, amit a megbízásomra művelt. Évek óta együtt dolgozunk. Elsősorban az a feladata, hogy felmérje az embereim megbízhatóságát, és képezze őket, másodsorban pedig, hogy feltörje a vendégeim készülékeit, és minden kényes információt megszerezzen, amire szükség van. Ha nem ismertem volna, rettegtem volna tőle, de Nicholasról egyvalamit biztosan tudtam. Nem piszkít oda, ahonnan eszik. Úgyhogy azok, akik megtisztelték a cégét és a segítségét kérték, soha nem kerültek a kiberbűnözői kezei közé.

Aggódó sóhajt hallatott.

– Emmával mi lesz? – kérdezte a rendezvényszervezésben asszisztáló munkatársamra utalva. – Visszajön?

– Nem. Kereshetek új dekoratőrt és asszisztenst.

– Peti, én is ki fogok szállni – jelentette ki határozottan.

Ha valami, hát ez a hír igazán váratlanul ért. Nicholas az egyik alappillére volt a rendszernek... a rendszerünknek. Felém fordult, egyenesen a szemembe nézett.

– Tudod, a feleségem miatt. Döntéshelyzetbe kerültem. Nagy emberekkel játszunk, ezentúl nem kockáztathatok – szabadkozott. Nemrég közölte velem a hírt, hogy gyereket várnak, de akkor biztosított afelől, hogy ez nem fog változtatni kettőnk munkakapcsolatán.

– Nos, azt mondtad, soha semmi nem lesz hozzád köthető... vagy hozzám. – Az arcát fürkésztem. Nicholas soha nem hazudott még nekem, legalábbis én mindig ebben a hiszemben hajtottam álomra a fejem. – Ugye?

A számítógépes rendszer ismeretlen terep volt számomra, így kénytelen voltam teljes mértékben megbízni a társamban. Ugyan ismertem néhány folyamatot, de Nicholas volt az egyetlen, aki teljes mértékben átlátta és irányította.

Nicholas határozottan kihúzta magát, mintha ezzel könnyítene a képletesen ránehezedő terheken, majd visszafordult a képernyőhöz, figyelmen kívül hagyva a kérdésemet, és ez aggodalomra adott okot.

– Ha ügyesen csinálod, játékban maradhatsz, és a báron keresztül továbbra is tisztára moshatod a pénzt – javasolta, hogy mentse a helyzetet.

– Tudod jól, hogy nem a saját meggazdagodásom a cél – feleltem.

– Ennek soha nem lesz vége, Peti. Te folyton többet akarsz. Hazardírozol. Amikor megkerestél, néhány politikusról volt szó. Most pedig már üzletemberekkel játszunk, biztosítótársaságok igazgatóival. Nem az a kérdés, hogy ha, hanem hogy mikor. És amikor ez az egész összeomlik, nem együtt fogunk bukni. Én meg fogom védeni a családomat. – Nicholas felém fordult, figyelmeztetően nekem szegezte mutatóujját. – És ha menekülésre kerül a sor, nem fogom figyelembe venni az elmúlt éveket.

– Miből gondolod, hogy elbukunk? – puhatolóztam.

– Ezek megengedhetik maguknak, hogy a legprofibb nyomozókat hozassák ide a világ különböző szegleteiből. Meg fogják találni a közös pontot, a bárt.

– Tudod jól, hogy nem mindenki fordult a rendőrséghez, és sokan vannak, akik sosem jártak itt, mégis bejutottunk a rendszerükbe. Biztonságos, amit csinálunk – nyugtattam.

– Valaki köpni fog – közölte határozottan. – Túl sok ember van beavatva.

– Annyira azért nincsenek sokan. Szerintem túlaggódod.

– Amiről két ember tud, az már nem titok, ugyebár. Tudod jól, hányan dolgoznak nekünk. Harminc fő igenis sok! És csak egy részük van Magyarországon. Egyáltalán nem bízom bennük. Többet fognak kérni, előbb-utóbb elégedetlenek lesznek, és ha nem kapják meg, feldobnak minket. Döntöttem. Nem csinálom tovább.

Nicholas félelme engem is megingatott. A bárban zajló ügyletekről senki sem tudott, csak ő és én. Minket nem ismert egyik beosztottunk sem, Nicholas minden üzenete rejtett és anonim volt. Ők nem tudják, ki adja a parancsokat, csak azt, hogy ha végrehajtják, nagyon jól járnak.

– Már elfelejtetted, mit veszítettünk miattuk? – kérdeztem.

Eltökélt pillantásában ismeretlen fény villant.

– Nem. De a magam részéről pontosan tudom, mit veszíthetek, ha maradok – zárta le a beszélgetést.

Magam mögött hagyva Nicholast és a titkos szobát, visszatértem a bárba. Leültem a pult végébe, és a vendégeimet figyeltem. Néhány másodperc alatt megmondtam, ki az újgazdag, és ki az, akinek a vagyona mögött több évtizednyi kemény munka áll. Az újgazdagok hirdetik, hogy azok, minden ruhadarabjukon hatalmas márkajelzések díszelegnek; üvöltik az ember képébe, hogy vagyonosak. Féktelen bulizó és herdáló tömeg, a legdrágább italok árát is kicsengetik – a bevétel nagy része tőlük származik. Néha ők is belefutnak Nicholas mesterkedésébe, ám velük vigyázni kell, hisz jóval többet mutatnak annál, mint amik; nem lehet túl nagy összeget lehúzni róluk. Közülük egyre többen informatikai cégvezetők, akik valamilyen program kifejlesztése, technológiai újítás révén lettek milliárdosok. Ők a legjobb vendégek, normálisan viselkednek, keveset fogyasztanak, de sokat fizetnek, és mielőtt elkezdődne az igazi buli, már otthon vannak. Fontos, hogy őket kiszűrjük, Nicholas programja nehogy az ő készülékükre csatlakozzon.

És vannak a nagyemberek. Ők régóta az elit kör tagjai, nem villognak a vagyonukkal, mégis mindenki tudja, hogy az övék a legnagyobb. Egy részükről tudom, hogy valóban keményen megdolgoztak minden fillérért. Ők vannak kevesebben, és nem is gyakran járnak a klubomba, inkább jótékonykodnak vagy azzal vannak elfoglalva, hogy valami maradandót alkossanak. Óvatosan kell tehát kiválasztanom, ki lehet célpont.

A felső tízezerrel egyetlen baj van a vendéglátásban: nem lehetett rájuk alapozni egy vállalkozást, sok kollégám igyekezett is lebeszélni. Az elit réteg az újdonságot keresi, számukra az egész világ játszótér, lehetetlen lenne egyetlen budai klubra korlátozni a szórakozásukat. Magyarországon egyedüliként értékesítettem a világ egyik legdrágább whiskyjét, ami imponáló volt számukra, ám idővel ez kevésnek bizonyult. A taktikám a folyamatos megújulás. Havonta hívtam meg külföldi sztár DJ-ket, sztár séfeket és bartendereket. Havonta változtattuk a díszletet, így a hely hangulatát, a világ legnagyobb buliparadicsomaira emlékeztetve az idelátogatót. Ez rengeteg energiát igényel, és egészen eddig nem is kellett foglalkoznom a dizájnnal; Emma mindent megszervezett. De egy ideje elveszítette a lelkesedését, az erejét, azt mondta, kiégett. Megértettem, meg aztán jól megszedte magát mellettem, élete végéig elegendő vagyont halmozott fel néhány év alatt, így egy szép napon felmondott. Nem csodálkoztam volna, ha az egyik elit vendégem kiszemelte volna magának feleségnek, hiszen amellett, hogy most már gazdag, intelligens és gyönyörű.

Éppen a számhoz emeltem a poharamat, hogy a keserű párlat végre lazítson az idegeimen, amikor a fülesen keresztül az egyik biztonsági őr szólított.

– Péter, ide kell jönnöd. Rita súlyosan megsérült.

Zaklatottnak tűnt, igazítottam egyet az apró készüléken, hogy jobban halljak.

– Hol vagytok? – szóltam bele.

– A VIP részlegen, a hetes szobában.

A szoba említésére önkéntelenül is ökölbe szorítottam a kezem. A klub egyik szigorú szabálya volt, hogy a táncosaimhoz senki nem nyúlhat. Voltak különféle szexuális vágyak kiélésére igénybe vehető lányok, de az enyéim tabunak számítottak, és Rita az enyém volt.

Azonnal felpattantam a székről, és az említett szoba felé siettem. Már előre rettegtem. Átfurakodtam a tömegen az épület hátulsó szeglete felé, ahol a szobák voltak. A torkomban egyre nagyobb gombócot éreztem. A hetes előtt két emberembe botlottam: határozott, merev testtartással elállták az utat a vendégek elől. Amint megláttak, széthúzódva engedtek tovább. A szoba ajtaja nyitva volt, odabentről szitkozódást hallottam. Amint beléptem, földbe gyökerezett a lábam. Rita kábultan hevert a szoba közepén álló hatalmas franciaágyon. Fehér bőrét vérfoltok csúfították, az arcán karcolások éktelenkedtek: összeverték. Halk nyöszörgése hallatán görcsbe rándult a gyomrom.

A szoba oldalfalánál állt az állat, aki ezt tette vele, két biztonsági őr szorította oda. A politikusok által kedvelt, korrupt bíró fia, Rédei Sándor, aki az apja neve mögé bújva jutott be hozzánk. Az idősebb Rédei sokat járt a klubomba, sok politikust mentett már meg a börtöntől egy kis juttatásért cserébe, az ügyleteket gyakran nálam bonyolították le.

Az őrök felé biccentettem, hogy azonnal engedjék el Rédeit, mert nagy bajba kerülhettem miatta.

– Hívtatok orvost? – kérdeztem csendesen, szememet le nem véve Ritáról.

– Mindjárt itt lesz – jött a válasz a hátam mögül.

Rédei látványosan leporolta a zakója ujját. Sértődötten igazgatta gyűrött öltönyét, a felsőbbrendűség látszatát keltve.

– Ez a VIP részleg, haver – köpte a szavakat felém. – Azt csinálok, amit akarok, és még nem fejeztem be. Vitesd ki innen a gorilláidat, vagy nagyon megfizetsz!

Vannak emberek, akiknek nem lehet nemet mondani. Egy bártulajdonos, főleg ha közéjük akar tartozni, egyszerűen nem teheti meg. De hasonló még egyszer akkor sem fordulhat elő.

– Pontosan tudja, Sándor, a klubom alapszabálya, hogy a táncosok nem örömlányok. Akinek ilyesféle vágyai vannak, a megjelölt hölgyek közül válogathat. – A hangom higgadtan és kimérten csengett. Igyekeztem tudatos megfontoltságommal nyomást gyakorolni rá.

– Véletlen baleset volt – magyarázkodott a férfi lekezelő stílusban.

– Ezt sok mindennek lehet nevezni, csak balesetnek nem. Természetesen ebben a helyzetben is számíthat a diszkréciómra, azonban szeretném megkérni, hogy távozzon a klubomból. – Rédeinek hatalma volt fölöttem, és annak ellenére, hogy ez visszafelé is működött, bármikor bezárathatta volna az üzletet. Hiába szerettem volna kiállni az alkalmazottam mellett, nem kockáztathattam az évek alatt felépített presztízst, amit a klubom jelképezett. Sokszor kapcsolatokat is veszített az, akit innen kitiltottunk, mert tudták, az ilyesmi mindig okkal történt. Aki a nemkívánatos személyek listájára kerül egy olyan helyen, ahol jóformán mindent szabad, azt a személyt már az elit sem tolerálja. Ezzel Rédei sajnos nem volt tisztában, és olyan hangot ütött meg velem szemben, amit én nem fogadtam el.

– Felejtsd el, haver! Itt én vagyok a fizetővendég. Mit képzelsz magadról? Csak egy szaros bártulajdonos vagy, egy senki! – Az eszét eltompító ital agresszívvá tette, a két őrnek kellett megfékeznie, mielőtt nekem ugrott volna. – Apámnak csak egy szavába kerül, és lehúzhatod a rólót!

– Apád fölött is állnak emberek, akiknek érdeke a klubom nyitva tartása – vágtam vissza.

Odaléptem Sándorhoz, aki ismét lendült volna felém, megpróbálta kiszakítani magát az őreim kezei közül. Tekintete nemcsak a nálam vásárolt italtól volt homályos, hanem az este folyamán elfogyasztott drogoktól is.

– Többé nem szeretném a klubomban meglátni. Ön mától fogva ki van tiltva innen. – Az őreimnek jelezve az ajtó felé biccentettem. – Feltűnés nélkül vigyétek ki!

Leguggoltam Rita mellé, reszketve nézett fel rám. Valamit mondani akart, de egyetlen hang sem jött ki a torkán, láthatóan iszonyatos fájdalmai lehettek. Kisöpörtem néhány szőke tincset vér és könny keverékétől ragacsos arcából.

– Mindjárt itt lesz az orvos, minden rendben lesz – nyugtattam. – Rédei meg fog fizetni ezért, ígérem.

3. fejezet

Karola

KÉSŐN TAPOSTAM A FÉKRE; a hatalmas csattanás hallatán elképedve bámultam ki a szélvédőn: anyu autójának elejéből jókora rész eltűnt, a motorháztető felgyűrődött az ügyfelének kapuján. A sírás kerülgetett, amikor kiszálltam az autóból, és megláttam a roncsolódást.

Ez nem lehet igaz! Nincs neked elég bajod, Karola? – szidtam magam. – És a kapu sem festett jobban. Jesszum pepi, jól meggyűrtem! A vaselemeken hatalmas horpadás keletkezett, attól féltem, anyám autója innen nem mozdul se előre, se hátra. Remegő kézzel beütöttem a kódot, mire a kapu recsegve, lassan szétnyílt.

Akadozva ugyan, de begurultam a széles feljáróra. Az autó eleje szokatlan hangot adott ki, mintha hozzáért volna a fém a gumihoz – tudtam, hogy trailert kell hívnom. A rózsadombi luxusház udvarát elrejtette a kíváncsi szemek elől a magas, zárt kerítés. Ahogy óvatosan nyomtam a gázt, feltárult előttem a világosbarna térkővel kirakott, egyenes út. Rózsaszín és fehér virágú fák szegélyezték, törzsüket hófehér, apró kavicsokkal rakták körbe. A szegélyként szolgáló fehér sávon túl olyan hibátlan gyep terült el, amilyet korábban csak képeken láttam.

– A szentségit, de szép színe van itt a fűnek – csodálkoztam félhangosan.

Tudtam, hogy anyámnak van néhány gazdag munkaadója, de azt nem gondoltam volna, hogy ilyen flancos helyen dolgozik. Leparkoltam a három férőhelyes garázs előtt, és kimásztam az autóból. A házba lépve bepötyögtem egy másik kódot, amivel hatástalanítottam a riasztót, majd az előszobában lepakoltam a holmimat. Anyám szigorúan a lelkemre kötötte, hogy vegyem le a cipőmet.

– A tulaj gyűlöli, ha a parkettára lépnek utcai cipőben – mondta, és a kezembe nyomta fehér nyuszis mamuszkáját. – Ezt vidd magaddal!

Az előszobában polcos cipőtároló és magas, kétszárnyú szekrény állt. Rácsodálkoztam, hogy csak férfi lábbeli – jórészt alkalmi bőr, és néhány sportos fazon – töltötte meg a széles tárolót, női darab egy sem. Beállítottam fekete Martens bakancsomat az egyik sarokba.

Az előszobát a ház belsejétől vastag üvegfal választotta el, óvatosan belöktem az átlátszó ajtót. Ahogy beljebb csoszogtam, tágas tér fogadott. A nappalival egy légterű étkezőben a melegbarna és bézs színek uralkodtak, a falakat helyenként terméskőburkolat díszítette, szemben kisebb, kazettás ablakokra osztott, faltól falig érő világos üvegfelület fogadott. Lassan körbefordultam, hogy mindent szemügyre vehessek. Oldalt falépcső vezetett az emeletre, mellette a túloldalon egy kicsi, talán egy négyzetméteres medence állt, körülötte mini őserdőre emlékeztető, padlótól a plafonig érő növénysarok burjánzott, a felső szintről halk zuhatag vize csobogott alá. A belső tó körüli részt az odakintihez hasonló, hófehér kaviccsal díszítették, a tóban aranyhalak úszkáltak. Vártam, mikor dugja ki a fejét a levelek közül egy kismajom.

– Itt aztán van pénz lóvéra – tréfálkoztam motyogva.

Anyám azt mondta, a konyhából nyíló ajtó mögött van a mosókonyha, ahol a takarítószereket tárolják, így a keresésére indultam. Mire gondolatban sorra vettem a feladataimat, megtaláltam a felmosót és a porszívót. Elgondolkodva fordultam körbe a szűk helyiségben locsolókannát keresve, amikor egy férfi a semmiből nagy erővel a falhoz lökött, és teljes súlyával a hideg csempéhez szegezett.

Rám törtek a másfél évvel ezelőtti támadás emlékei, amikor Zsófi fiára, Botira vigyáztam, és az elfajult családi viszálykodás miatt ájulásig vertek. Pánik lett úrrá rajtam. Felsikítottam, és automatikusan, az önvédelem-órákon tanult módszerrel támadtam: megfordultam, és az arcába nyomtam a tenyeremet, ám ahelyett, hogy ettől a földre zuhant volna, megragadta és a hátamnak feszítette a karomat, másik kezével pedig a tarkómnál fogva visszapréselt a falhoz. Lábát a combom közé dugta, így nem tudtam még rátaposni sem.

Mozdulatlanul álltam.

A csuklómba éles fájdalom nyilallt, támadóm olyan erősen markolta, hogy azt hittem, összeroppantja. Mozgolódni kezdtem, mire felmordult, lökött rajtam egyet.

Kénytelen voltam elengedni magam.

– Te meg mi a fenét keresel a lakásomban? – sziszegte egy ismerős, mély férfihang a fülembe. Oldalra pillantottam, és amikor felismertem támadóm személyében Daniék barátját, Nyitrai Pétert, zavaromban csak ennyit bírtam kinyögni:

– Szerinted? El akarom lopni a felmosódat.

Fejemet csalódottan a falnak döntöttem, miközben ismét rá kellett döbbenem, milyen kicsi a világ. Igyekeztem felidézni az utolsó alkalmat, mikor találkoztunk. Nem találtam benne semmi pozitívumot.

Engedett a szorításon, és én megkönnyebbülten feljajdultam.

– Szórakozol velem? Hogy kerülsz ide?

– Mit gondolsz, nagyon okos? Szerinted mit keresek a mosókonyhádban? – préseltem ki magamból a szavakat.

– Hogy jutottál be? Ki adta meg a kódokat? – méltatlankodott.

– Ha szeretnéd, hogy kitakarítsam a puccos lakásodat, eressz el!

– Márta adta meg a számkombinációt? Ki vagy te?

Maga felé fordított, kezét a vállamon tartva megint a falhoz nyomott. Felnevettem. Minden korábbi riadalmam tovaszállt, ahogy támadóm szemébe néztem, és megcsillant benne a felismerés.

– Karola?

Meztelen volt a felsőteste, és az enyhén piros arcán lévő hosszú, vékony párnanyomatból, na meg hogy mindössze egy alsónadrágot viselt, arra következtettem, mélyalvásból ébredt, mielőtt rám vetette volna magát. Érett, komoly tekintetével gyanakvóan mért végig; nem emlékeztem sok mindenre az első találkozásunkból, de a szemére igen. Ritka magas szintű tudást tükrözött, bölcsen, felvilágosultan nézett a világra, a naiv, lelkes csillogásnak nyoma sem maradt. Már akkor tudtam, hogy annak a randinak nem lesz hosszú távú következménye, mert míg én az a típus vagyok, aki élvez minden egyes pillanatot, ő túl komolyan veszi az életet. Ovális arca és egyenes szája tökéletesen tükrözte azt a komorságot, ami a szemében ült, pedig sötétbarna, félhosszú haja egész dögösen festett – mint amit jól összetúrtak az éjjel.

Óvatosan elemelte ujjait a vállamról, miközben pillantása az arcomról a hajamra vándorolt. Aznap holland fonással készítettem a frizurám, copfom lágyan omlott a vállamra, onnan tovább a mellem tetejéig. Biztos vagyok benne, hogy nem a fonat tetszett neki ennyire, azért forgathatta az ujjai között, mert a legutóbb teljesen máshogy nézett ki. Érdeklődve morzsolgatta. A tetején erőteljes tűzvörösből indulva lefelé halványodott, narancssárgás, blorange, majd rosegold árnyalatba fordult, a vége gyöngyszőkévé fehéredett.

– Hová lett a vénkisasszonyos frizurád? Az a szürke, kék csíkokkal? – Őszinte érdeklődést hallottam ki a hangjából.

– Meguntam.

Péter ajka gúnyosan megrándult.

– Amikor utoljára láttalak, úgy festettél, mint önmagad árnyéka. Ettől a színtől egész élettel teli az arcod.

– A legrosszabb időszakomban találkoztunk, bármilyen színű is volt a hajam, úgy néztem ki, mint egy hulla.

Pétert Daniékon keresztül ismertem. Amikor Gergő, a Fashionshoes területi vezetője a néhány hétig tartó afférunk után dobott, és én munka, lakás és pasi nélkül maradtam, Zsófi meghívott ebédelni. Abban a hitben léptem be az étterembe, hogy kettesben leszek Zsófival, ám a legnagyobb meglepetésemre nemcsak Dani csatlakozott hozzánk, hanem a legjobb barátja is. Egy alattomos módon megszervezett randi volt – Zsófiék legnagyobb bánatára csupán egyetlen éjszaka erejéig tartott a kapcsolatunk. Mármint az élvezetes részig el sem jutottunk, mert a felszínes, dögunalmas társalgás minden vágyat kiölt belőlem. Péter hülye elmélkedéseket nyomott le nekem, és egy tézist, barlangokról, árnyékokról, leláncolt emberekről. Állítólag Platón barlanghasonlata. Pff. Én meg csak ki akartam engedni a gőzt. Tetszett nekem, és ha többet nem is, egy szenvedélyes éjszakát szívesen eltöltöttem volna vele. Ha csendben maradt volna.

Ismét végigmértem. Nem vetettem meg a jó pasikat. Az első barátom egy kigyúrt testépítő volt, akinek bár nagyobb volt az izma, mint az agya, mellette biztonságban éreztem magam. Soha nem gondoltam volna, hogy az erejét egyszer ellenem fordítja. Aztán jött néhány másik férfi az életembe, és idővel azt a következtetést vontam le, hogy a kedvesség mértéke fordítottan arányos az izmok nagyságával – Gergő már elég jó választásnak tűnt, vékony, magas termetével, az élet dolgaihoz való rugalmas hozzáállásával. Péter pedig... számomra Péter azon az estén a legkedvesebb embernek tűnt a világon. Eleinte.

Ahogy itt állt előttem, egyáltalán nem tűnt kigyúrtnak, de ahogy összefonta maga előtt a karjait, a bicepsze megfeszült, a mellkasa kidomborodott. Feszes hasa volt, erős combja, és most már sajnáltam azt az elvesztegetett éjszakát, amikor ez a test nem simult hozzám.

– Nos, örülök, hogy visszatért beléd az élet. Jól áll a vörös – jegyezte meg, azzal sarkon fordult.

Néhány pillanatig a hűlt helyét tanulmányoztam, majd folytattam a munkámat. A nappali növényeit locsolgattam, mikor lépteket hallottam a fejem fölötti fagerendás átjáróról, ami a ház két végét kötötte össze. Soha nem láttam még ilyen megoldást.

– Bársonyborítékos meghívóra vársz?

Felpillantottam rá, lazán a korlátra könyökölve, immár pólóban és melegítőnadrágban beszélt hozzám.

– Honnan kellett volna tudnom, hogy követnem kell téged, mint egy kiskutya? Anya mindent elmondott.

– A kapukód idegeneknek való átadása a titoktartási szerződés megszegése. Mondj egy okot, hogy ne vonjam Mártát peres úton felelősségre.

– Mondanám, hogy mert nem vagy köcsög, de egyre inkább úgy érzem, hogy ezzel mellélőnék.

– Mutathatnál kicsit több tiszteletet. Én nem egy kölyök vagyok, akivel így beszélhetsz – csattant fel szigorúan. – Nem kötelességem alkalmazni téged. Nyugodtan távozhatsz, ha valami nem tetszik.

Kemény hangneme hallgatásra késztetett. Pedig lett volna rengeteg frappáns válaszom, de végül csak enyhén meghajtottam a fejem és ennyit mondtam:

– Kell a munka.

Péter arca megenyhült.

– Tudod, mit? Felejtsük el. Majd anyáddal elintézzük. Na, gyere már!

Mostanra komolyan felidegesített a bunkó stílusa. – Egyébként totál lezúztam a kapudat. – mondtam, mert oda akartam szúrni neki valami bosszantót.

Péter felegyenesedett.

– Ki járt rosszabbul, én, vagy te?

– Természetesen te, az én kocsimon csak egy apró karcolás esett, kipolírozható, de a kapud...

– Majd ledolgozod – közölte Péter, és zsebre dugott kézzel, könnyed léptekkel elindult.

Morgolódva siettem az emeletre, hogy utolérjem. A lépcső tetején hosszú folyosó vezetett a hatalmas ház két szárnyát összekötő, üvegpanel-korlátos átjáróhoz. A túloldalon hatalmas előtérbe ért, ahonnan három ajtó nyílt. Péter a leghátsó szoba előtt megtorpant, de nem várta meg, hogy odaérjek, belépett.

– Dolgozószoba. – Azonnal a tárgyra tért, és körbesétált a helyiségben, miközben magyarázott. Végighúzta ujját a szoba közepén álló régies stílusú íróasztal lapján, majd rámutatott a hatalmas könyvesszekrényre. – Minden alkalommal portörlés, ezenkívül porszívózás, felmosás. A kárpitra vigyázz! Kényes anyag – mondta a szoba túlsó sarka felé biccentve, ahol egy kisebb kanapé állt dohányzóasztallal és két fotellal.

Mielőtt azonban jobban szemügyre vehettem volna, Péter máris továbbállt.

– Ezen az oldalon a dolgozón kívül két vendégszoba van. Itt elég kéthetente egyszer port törölni, felmosni.

Válasz helyett lihegve bólogattam. Péter feszes tempót diktált, áthaladtunk a keskeny átjárón. Lenéztem az alattunk csobogó vízre, és elámultam, mennyire menő.

– Itt a fürdő, ezt is elég kéthetente áttörölni, nem használom – hallottam Péter hangját a túloldalról.

Felnevettem.

– Nem szoktál fürdeni?

Péter rezzenéstelen arccal kinyitotta előttem a középső ajtót, és előreengedett. Hatalmas hálószobába léptem, amely a ház többi részéhez képest visszafogottan volt berendezve. A mennyezeten vastag, sötét páccal kezelt gerendák futottak, harmonizált vele a padló színe. Az ágy mögötti fal fekete volt, míg a többi egyszerű fehérre volt festve. Az ajtóval szemben hatalmas, kétszárnyú ablakok engedték be a fényt. A színvilágban a fehér volt hangsúlyos, ezzel kellemes kontrasztot alkotott, hogy a fotel, a hatalmas virágkaspó, a fiókos komód, az éjjeliszekrény fekete volt.

Aztán tekintetem a szoba másik felébe vándorolt, a látványtól ismét döbbenten tátottam el a számat. Ellentétes színkompozícióban, ám mindenféle térelválasztást mellőzve fürdőként szolgáló rész tárult elém. A falat itt fekete csempével burkolták, a helyiség közepén fekete masszázskád terpeszkedett. A kád és a mosdószekrény négyszögletes, kétmedencés mosdójának belseje fehér volt. A sarokban épített, üvegfalú zuhanyzó magasodott. A falon lógó hatalmas, kerek tükrökből a sokkhatástól megnyúlt arcom köszönt vissza.

Szakmámból adódóan felfigyeltem rá, mekkora gondot fordítottak arra, hogy minden fekete felület matt volt, míg a fehér részek és tárgyak fényesek. A sötét színek ellenére, a hatalmas ablakoknak köszönhetően az egész szoba világos volt. A fürdőből az erkélyre tejüveg ajtó nyílt, aminek két oldalán nehéz, fekete függöny lógott.

– Ezt minden alkalommal takarítsd ki – törte meg a hosszúra nyúlt csendet Péter.

– Neked ilyen házad van... mások meg harminc négyzetméteren kerülgetik egymást – jegyeztem meg gúnyosan.

Péter zsebre tett kézzel, az ajtó mellett a falnak támaszkodva állt.

– Mindenki a maga szerencséjének kovácsa, nem igaz?

– Ez inkább pofátlan fényűzés – mondtam szemrehányón, és munkaadóm felé fordultam.

– A felső szinttel kezdd a takarítást. Ha kérdésed lenne, a dolgozószobában leszek, de ne legyen. Oldd meg! – vetette oda keserűen, majd magamra hagyott.

Ez az idegen helyen való takarítás idegőrlő feladat volt. Bár a házban rend és tisztaság uralkodott, alig mertem hozzányúlni a tárgyakhoz, nehogy valamit tönkretegyek. Na, nem mintha Péter nem tudná pótolni. Elképesztő, milyen módon ötvözte a gazdagságot és az eleganciát a természet színeivel vagy magával a természettel, és mindeközben egyáltalán nem érződött a valódi luxus a bútorokon.

A porszívó kereke hangosan csattogott mögöttem, ahogy keresztülhúztam a felüljárón. Amikor beléptem a hálóba, az ágy melletti gardrób ajtaja nyitva volt. Péter nekem háttal, meztelen felsőtesttel válogatott az ingei között. Nem bírtam levenni a tekintetemet szálkás bicepszéről, széles vállairól, sima, finoman izmos hátáról, a nadrágja dereka alá futó két feszes izomkötegről, oldalukon a két apró bemélyedésről. Megnyaltam kiszáradt szám szélét. Leakasztott egy középszürke inget, belebújt, és a bejárattal szemben lévő tükör elé lépett. Ekkor találkozott a tekintetünk. Miközben a gallér alatt begombolta az első gombot, farkasszemet néztünk, Péter arca merev és szenvtelen volt. Vártam, hogy majd rám szól, távozzak, de nem tette. Bizsergett a tenyerem, hogy hozzáérjek, felmelegedett az arcom pusztán a látványtól. Megigazította az ingujját, majd a fiókos komódhoz fordult. Karórát húzott elő belőle, és én kihasználva az alkalmat, hogy tekintetünk elszakadt egymástól, a fürdő felé vettem az irányt.

Amikor befejeztem a takarítást, Pétert valóban a dolgozószobájában találtam. Egyik kezével az arcát dörzsölgetve, meredten bámulta a könyvszekrényét. Megköszörültem a torkomat, hogy észrevegyen. Zavartan felém fordította a fejét.

– Végeztem mára – újságoltam.

– Igyunk meg egy kávét – szólalt meg különös kedvességgel a hangjában, majd közelebb lépett hozzám. Kezét a derekamra tette, úgy irányított a konyha felé.

Péter kimért, lassú mozdulatokkal készült elő.

Kihúztam magamnak a diófa étkezőasztalnál a széket.

– Min gondolkozol ennyire? – kérdeztem barátságosan.

Szótlanul elvette a kávégép alól a két csészét, és tálcára rakta. A kérdésem másodpercekkel később is ott lebegett kettőnk között, megválaszolatlanul. Töltött, és a szemembe nézett.

– Az agresszión – vallotta be. – Ilyennek születünk, vagy a környezetünk változtat meg minket? – kérdezte inkább magától, miközben leült velem szembe. – Szerinted az agresszív ember gyenge vagy céltudatos?

– Az agresszió csak egy eszköz a célok eléréséhez, ha az ember nem ismer más módot, akkor nem ítélhető el ezért a viselkedésért. Azt hiszem... – válaszoltam, kiadva magamból az első gondolatot, ami eszembe jutott.

Beledobtam két kockacukrot a kávéba, majd lassan a számhoz emeltem a csészét. Péter bólintott. Hátradőlt, ujjaival az asztallapon kopogott.

– Büntetendő? – kérdezte.

– Inkább megfékezendő. Szerintem a büntetés negatív nevelési eszköz. A fájdalomból és félelemből senki nem tud építkezni.

– Te mit csinálnál, ha agresszív emberrel találkoznál? – Kérdése váratlanul ért, majdnem félrenyeltem a kávémat.

Vajon anyám mennyit mondott el neki az otthoni dolgokból? Péter velem kapcsolatban puhatolózik, vagy vele történt valami szörnyűség? Netán ő viselkedett valakivel agresszíven? Válasz helyett megvontam a vállam, de nem hagyta annyiban.

– Hogyan fékeznéd meg az agresszív viselkedést? Te is agresszíven lépnél fel és megmutatnád, ki az erősebb? – kérdezte. – Amúgy tudtad, hogy az agresszió egy természetes emberi ösztön, ami kontrollálható?

Őszinte kíváncsiságot olvastam ki a szeméből, és ez melegséggel töltött el.

– Az agresszió a hatalom kifejezésének egyik eszköze annak, aki csak ezzel tud nagyobbnak látszani a többieknél.

Ha csak ezt a módszert ismerném, akkor igen, visszaadnám, amit kaptam.

– Ismersz más módszert az agresszió megfékezésére? – kérdezősködött tovább.

– Én nem maradok olyan helyen, ahol bántanak és kerülöm azt, aki árthat nekem. Ilyen egyszerű.

Péter egyetlen gyors mozdulattal lehúzta a kávéját, majd felállt és mellém lépett. Egyik kezét a székem támlájára tette, míg a másikat az asztal lapjára, így egészen közel került hozzám. Sötétkék szemével az enyémet fürkészte. A teste közelségétől furcsán bizsergett a gyomrom, így fészkelődni kezdtem a helyemen, ám a szemkontaktust nem szakítottam meg.

– Egy vendégem félholtra verte az egyik táncoslányomat – mondta komoran.

Nagyot nyeltem, mert pontosan tudtam, mekkora fájdalmat képes okozni egy ököl.

– Sokat gondolkodtam rajta, hogyan fékezhetném meg a klubomban az effajta aberrációt, és csak egyetlen megoldást találtam: a példastatuálást.

Eltoltam magam elől a kávéscsészét.

– Akkor pontosan azzá válnál, ami ellen harcolsz – mondtam.

Péter egészen közel hajolt az arcomhoz, annyira, hogy éreztem magamon a forró leheletét, de nem húzódtam el. A szívem egyre szaporábban kalimpált.

– Ezen el fogok gondolkodni, köszönöm.

– Tudom, hogy nem vigasztal, de a táncoslányról eszembe jutott az a mondás, hogy aki kurvának áll, ne csodálkozzon, ha...

Péter ajka egyenes vonallá feszült. A levegő megtelt a düh összetéveszthetetlen szikráival. Rácsapott az asztalra, amitől összerezzentem.

– Az én lányaim nem kurvák – sziszegte. – És nem tűröm, hogy bárki is bántsa azt, aki hozzám tartozik.

Fogalmam sincs, miért éreztem ezt ígéretnek, de a szemében lángoló elszántságtól összerándult a gyomrom. Érezhetően vibrált közöttünk a levegő. Ellökte magát az asztaltól, és elvonult a szobájába.

Nyilván megsértettem.

Miután végeztem nála, beültem egy belvárosi kávézóba, és azt a rengeteg pénzt néztem, amit a kezembe nyomott. Néhány óra alatt annyit kerestem, mint korábban fél hónap alatt. Csakhogy ez sem volt elég arra, hogy az albérletemben maradjak, ezért miután a pincér letette elém a kávémat, felhívtam Zsófit, és elmeséltem neki a történteket. A legjobb barátnőm tudhatta, hogy a szüleimhez nem fogok hazamenni.

– Mit szólnál, ha néhány hétig hozzánk költöznél? – kérdezte. – Csak amíg nem lesz meg a kaucióra a pénzed. Van elég üres szobánk.

– Jaj, Zsófi, biztos? Nem zavarok?

– Engem biztos nem, mindenesetre megkérdezem Danit is. De nyugi, tudom a módját, hogyan lehet őt rávenni bizonyos dolgokra – közölte Zsófi mély, összeesküvő hangon.

– A hasán keresztül?

Mindketten hangosan felnevettünk.

– Hát, egy picivel lejjebb.

4. fejezet

Péter

AZ IRODÁMBA LÉPVE NICKET az íróasztalom mögött találtam.

– Elintézted Rédeit? – kérdeztem tőle, majd ledobtam magam a fekete bőrkanapéra. A legszívesebben megfeledkeztem volna az egész mocskos esetről. Minél távolabb akartam maradni az erőszaktól, mégis ez volt az egyetlen módja, hogy kordában tartsam a vendégeimet.

– Ha arra célzol, hogy elküldtem-e a médiának az anyagot, ami megszellőzteti az illegális ügyleteivel kapcsolatos szennyesét... nos, igen. De bíró az apja, ne várj csodát.

– Mi van Karolával? Mit találtál róla?

– Nem tudom, honnan szalajtottad ezt a csajt, de le a kalappal, öregem. TikTok-sztár, több mint kétszázezren követik. Mintha két arca lenne. Van egy állati szexi, nőies, és egy fiús. És annyira jól játssza a karakterét, hogy nem mondanád meg róla, hogy az a srác valójában egy csaj. Esetleg azokról a szemekről... – Nick felém fordította telefonját, a kijelzőn a dögös vörös éneklést imitált, csábítóan kacérkodva. – Állandóan videózik. Egyébként albérletet keres és munkát. Hobbiból meg dekorációkat készít, asztali díszeket, kopogtatót, vagy mi a szöszt, szépek. Lehet, hogy rendelek ilyet Mirának. Az Instagram-oldala szerint sokat bulizik, habzsolja az életet, tökéletes ellentéted. Egyébként az apja egy...

– Tudom, ki az apja – szakítottam félbe Nicholast. Önkéntelenül is felpattantam a kanapéról, és a szobában álló mini hűtőszekrényhez léptem. – Engem az érdekel, miért lett ennyire harcias és támadó. Még akkor is védekezik, amikor nincs miért. – Elővettem egy palack ásványvizet, odabiccentettem Nicknek, hogy kér-e, de a fejét ingatta.

– Hát, ez olyan infó, amit én nem tudok előkeríteni neked. Mit számít, miért ilyen?

Nick tudhatná jól, hogy én soha nem ítélkezem, én mindig a motivációt keresem az emberekben. Megfigyelem, elemzem őket. Nálam mindenki tiszta lappal kezd, legyen bármilyen mocskos is a múltja. És élvezem, ahogy szépen lassan lehúzhatom a rétegeket róluk, egyre újabbakat és újabbakat. Mint egy hagymáról. És csak reménykedem benne, hogy legbelül nem rothadt csírát találok, hanem egy egészséges, erős magot.

Homlokomat dörzsölve magyaráztam:

– Ahhoz, hogy valaki irányíthatóvá váljon, tudnom kell a gyenge pontját. Megbízható? – kérdeztem sóhajtva.

– Amondó vagyok, hogy be kellene vennünk őt, Peti. Ha valahogy magunk mellé állítanánk, rengeteg hackelést véghez tudnánk vinni vele.

Nick válasza igencsak meglepett. Mindig körültekintően választja ki, kikkel dolgozik. Még Emmát sem volt hajlandó beavatni, csak néhány apró feladatot intéztetett el vele.

– Nem azt mondtad, hogy ki akarsz szállni? – értetlenkedtem.

– Amíg Szintai nincs meg, addig maradok – mondta, és visszafordult a számítógép monitorjához.

Néhány kattintást követően a nyomtató halkan zizegni kezdett, és máris ontotta a Karolával kapcsolatos információkat, amiket Nicholas talált róla a neten és a lány számítógépén. Nick felállt, és a mögötte lévő rejtett fiókok egyikéből egy vastag mappát húzott elő.

– Szintai nem könnyű eset. A vagyonát szétosztotta a rokonai között – magyarázta, ahogy fellapozta a kezében tartott iratokat. – A lánya nevén van két magyar bankszámla. Szerintem több százmillió forint lehet rajtuk, tudunk vele kezdeni valamit.

– Ő az, akinek hamarosan esküvője lesz? – Emlékeztem, hogy olvastam róla az egyik hírportálon.

– Az eljegyzési partiját Szintainál fogják tartani. Kihasználhatnánk az alkalmat... Meg kellene szereznünk a szervezési jogot, csak már felkértek valaki mást. Először el kellene vágnunk őket egymástól, hogy esélyed legyen.

– Emma nélkül nem fog menni.

Nicholas eltökélten a szemembe nézett.

– Akkor keress egy másik Emmát! Szintai az utolsó, és mielőbb le akarom zárni ezt az ügyletet.

Kétségek gyötörtek, mikor arra gondoltam, ki fogja ezentúl felpezsdíteni a klub életét. Hol találok még egy olyan kiváló problémamegoldó képességgel és kreativitással rendelkező nőt, mint Emma? Dani baráti hátba veregetése térített magamhoz, és ahogy leült mellém a pulthoz, megrökönyödve állapította meg:

– Borzasztóan nézel ki. Iszol te rendesen?

Kikérte magának a szokásos whiskyjét. Amikor megkapta, felálltam, fejemmel az iroda felé intettem, majd elindultam. Követett.

Nicholas az estét a kiberbiztonsági cégénél töltötte, ezért a tágas iroda üresen fogadott. Az olasz breccia oniciata márványpadló visszaverte a modern, gyűrűs LED-csillár fényét, mégsem volt vakító világosság az irodában. Dani helyet foglalt a fekete bőrfotelban, és kényelmesen hátradőlt. Végigsimítottam kétnapos borostámon, és idegesen járkáltam.

Neki is elmeséltem Rita esetét, és közben Nicholas szavai jártak a fejemben, miszerint túl messzire mentem a zsarolásokkal.

Dani nehéz sóhajtása az „én megmondtam” szállóigével volt egyenértékű.

– Az egyik kormányközeli bíró fia elvetette a sulykot. Kidobtam a klubból. Kíváncsi vagyok, hogy te mint jogi tanácsadóm mit gondolsz, milyen következményei lehetnek ennek az üzletemre nézve?