A gézengúzok az Alpok alján

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

A gézengúzok
az Alpok alján

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1991
Sajdik Ferenc rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1991
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9828351-3-6

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet,

amely azzal kezdődik, hogy a gézengúzok elszalasztanak egy alkalmat – Bocsánat, Rétibüdöskének tetszik lenni? – Bandita, hazug, aljas bandita! – Ők életre-halálra jó barátok! – Meg kell büntetni!

Ha a gézengúzok tudták volna, mi lesz ebből, dehogyis vágnak bele! De hát nem tudták – ezért belevágtak.

Végtére is sose szalassza el az ember, ha a szüleinek kedvére tehet – másrészt mindössze tíz napról van szó, és a szünidőben sem lehet rossz elmarháskodni Tóbival, Savanyú Dióval és az osztályismétlő Csülökkel.

Pedig higgyétek el, visszaléphettek volna az utolsó pillanatban is.

Tercsi mondhatta volna az édesanyjának:

– Ugyan, anyu! Nem megyek. Az is bolond, aki tanulásra fecsérli a vakációt.

Legföljebb kapott volna egy langyos nyaklevest vagy szemrehányást két vödörrel.

Mondhatta volna Berci is:

– Halló, anyu! Halló, apu! A többiek sem mennek! Én sem megyek!

Legfeljebb hallhatta volna a telefonban apu cinkos nevetését: „Hej, hej, ti gézengúzok, ti már csak össze vagytok nőve!” Vagy anyu gyors hadarását: „Ahogy akarod, fiacskám! Elég nagy vagy fiacskám! Megvan a magadhoz való eszed, fiacskám! – És a végén: – Vigyázz magadra! A jövő héten érkezem!”

Fiacskám!

Hármuk közül Karcsinak lett volna a legkönnyebb dolga. Ha csak ennyit szól:

– Mondjuk le, anyu. Kár a pénzért! – máris nyert ügye van. Mert ahol egy korán megözvegyült édesanya egyedül neveli a fiacskáját, ott bizony anyagi gondok is vannak, és nagy szó a „kár a pénzért!”

Vagyis a Gézengúzok Nagy Szövetsége (amelyben tagság és vezetőség együtt: Tercsi, Karcsi, Berci) lefújhatta volna az egészet, ha tudják, mi lesz belőle.

De hát nem tudták – ezért nem fújták.

Az ám, meg sem kérdeztem még, ismeritek-e őket? De hát ezt meg sem kell kérdeznem, mert ismeritek nagy kalandjaikat,* és azt is tudjátok róluk, hogy életre-halálra jó pajtások. Azt is tudjátok róluk, hogy Tercsit a szülei közösen és mindennap nevelik, amitől ő néha senyved. Bercit telefonon nevelik, mert a szülei folyton úton vannak, hol csak vidéki, hol meg külföldi városokból hívják fel aggódó és biztató hangon; Karcsi pedig félárva. Nemrégen halt meg az édesapja, ezért Karcsi folyton saját magát akarja nevelni, csakhogy ebben is segítsen az édesanyjának…

A Gézengúzok Nagy Szövetsége tehát ezúttal óvatlan volt. Később szívhatták a fogukat, miért is nem voltak éberebbek! Amióta a vakáció kitört, egyik kalandból a másikba csöppentek, és teljesen elfeledkeztek a felnőttek, mármint a szülők sötét merényletéről.

A „merénylet” gondolata egyébként nem is a szülőktől indult el.

Az utolsó szülői értekezleten ugyanis megismerkedtek egy kedves, új tanárral. Az új tanár alig pár hete tanított, mivel Etus néni (becenevén Etuskó, sőt Tuskó) szülési szabadságra ment, és kijelentette, hogy addig vissza sem tér, amíg a kisbabája iskolás korba nem jut.

Mármost ama bizonyos szülői értekezlet előtt az anyukákat és az apukákat egy keszeg, kanálfülű, szemüveges fiatalember, fogadta az iskola folyosóján.

Mosolygósan, ám kissé félszegen ismételgette:

– Kérem szépen, izé… aki netán Fülesbagoly tanár urat keresi… ide tessék jönni! Ugyebár, az én vagyok.

Ezen aztán nagyot kacarásztak a szülők. Egyszeriben bolondos jókedvük támadt, hiszen még emlékeztek arra az időre, amikor maguk is nebulók voltak, és mindenféle gúnyneveken emlegették a tanáraikat. Sőt, még arra is emlékeztek, hogy a saját szüleik milyen idegesen kérdezgették: „Mondd csak, kislányom, hogy is hívják a matektanárodat? Jó, jó, tudom, Epehólyag, de hát mi a rendes neve?” Vagy: „Mondd csak, kisfiam, hogy is hívják Rétibüdöskét, a biológia tanárnődet?”

Így van ez, amióta világ a világ!

Mire a szülők eljutnak a szülői értekezletre, rendszerint elfelejtik a tanárok és a tanárnők igazi nevét, hiszen talán nem is lehet igaz, hogy valakit Pöntyefalvi Gerzsonnak vagy Felteleky Adélnak nevezzenek. Marad tehát a kínos faggatózás: „Bocsánat, Rétibüdöskének tetszik lenni?”

Fülesbagoly tehát megsejtette, mi dúl a szülői szívekben, és miért jönnek olyan zavarodott képpel. – Ejnye, hát ne feszengjenek szegény apukák és anyukák, nevezzenek engem csak úgy egyszerűen Fülesbagolynak.

Hangosan kacarásztak tehát az anyukák, és öblösen nevettek az apukák, és el voltak bűvölve Fülesbagoly tanár úrtól. Hát még amikor elébük tárta merész tervét „a szünidei foglalkoztatást” illetően. Nem is csoda, hogy hazaérve ilyesmiket mondtak a csemetéiknek:

– Nahát, hogy ez a Fülesbagoly milyen rendes fiatalember!

– Nahát, hogy milyen áldozatkész!

Vagy:

– Hallod-e, te kölök, hátrakötöm a sarkadat, ha egy rossz szót is szólsz arra az áldott jó emberre!

– Tudod-e, mit mondott rólad, te gyerek? Azt mondta, hogy nem vagy te buta, csak nem figyelsz! Mondtam is, hogy én éppen fordítva gondoltam!

Hát így álltak a dolgok a tanév vége előtt nem sokkal. Azon a bizonyos tanár-diák örökvetélkedőn 1 : 0 volt az eredmény, Fülesbagoly javára a szülők döntése alapján. Ennek mindenki örült, mert a gyerekek is szerették Fülesbagolyt. Aki pedig éppen nem kedvelte, az abban bizakodott, hogy az őszi tanévkezdésig majd csak lecsillapodik a szülők beteges lelkendezése.

Tercsi édesanyja így szólt:

– Mit szólsz hozzá? Ez az aranyos ember szívesen elvinne titeket tíz napra Kőszegre. Kőszeg szép város. Barangolnátok az erdőben, átsétálnátok Ausztriába… No?

– Na de anyu! – nyiffant fel Tercsi.

– Ne félj, mennek a pajtásaid is. Hej, ti gézengúzok, gézengúzok!

Berci papája meg így szólt:

– Na, ti gézengúzok, vége a lógásnak, vége az unatkozásnak! Ez igen, ez a Fülesbagoly ízig-vérig tanár! Ő is nagyon jól tudja, hogy az újságok tele vannak szörnyű hírekkel. Hogy a gyerekek elhagyatottak, hogy a gyerekek unatkoznak, és fejest ugranak a züllésbe. De semmi vész, semmi vész, itt van ez a derék, művelt tanár úr, aki majd elvisz titeket egy kis történelmi levegőt szívni!

Karcsi édesanyja pedig megsimogatta a fia buksiját:

– Képzeld csak, ez a tanár úr együtt lakik az édesanyjával. Az is özvegy, akárcsak én. És ez a kedves fiatalember még nem is nősült meg… izé… kirándulást szervez a számotokra… Szóval én már be is fizettem.

Karcsi akkor ránézett az édesanyjára. Bizalommal, szeretettel és vigasztalóan – ahogy máskor is.

Akkor még nem tudta, hogy alig egy-két hét múlva becsönget majd Tercsiék lakásába. (Mivelhogy ők ketten ugyanabban a házban laktak.) És hogy miért csönget – hát azt majd megtudjuk később.

Tény, ami tény – talán e szülői közlések idején kellett volna közbelépni. Hogy ugyan már, meg hogy elég, meg hogy nem megyünk, kár a pénzért… és így tovább.

Csakhogy akkor a gézengúzok még nem tudtak semmiről.

Hogyan is tudtak volna!

Hogy egyik szavamat a másikba ne öltsem, csöngettek Tercsiék ajtaján.

– Csrrr… csrrr – szólt a csengő.

Tercsi kitárta az előszobaajtó kis ablakát, és meglátva Karcsi képét, felkiáltott:

– Jesszus, mi van veled?

Karcsi igazán nem tudta megmondani, hogy mi van vele, mert éppen „nagyon ki volt borulva”, ami annyit tesz, hogy sápadt volt, a szeme könnyes és így tovább. Orra körül a szeplők úgy virítottak, mint réten a pipacsok.

– Felelj már! – nyögte Tercsi, miközben ajtót nyitott neki.

Karcsi leroskadt az előszobai padra, és csak ennyit mondott:

– Bandita! Hazug, aljas bandita!

Tercsi részvéttel, de higgadtan nézte, mert anyu egyszer kijelentette, hogy a nőknek ez a két legjobb tulajdonságuk. Azt is rögtön megértette, hogy ezek a becsmérlő szavak nem neki szólnak. Akkor hát kinek?

Várt.

Karcsi pedig megismételte, immár teljes önkívületben:

– Bandita. Hazug, aljas bandita!

– Ezt már mondtad!

– De hát értsd meg…! – harsant fel Karcsi hangja.

– Mit értsek meg? – kérdezte Tercsi, most már inkább higgadtan.

– Hogy bandita! Hazug, aljas bandita.

– Ezt már mondtad!

– Mit mondtam?

– Hogy bandita. Hazug, aljas bandita.

Nyelésnyi szünet támadt, miközben elkerekedett Karcsi szeme.

– Hát te is tudod?

– Mit tudok?

– Hogy bandita. Hazug, aljas bandita.

– Te mondtad.

– Én mondtam volna? Te mondtad!

– Még hogy én? Csak téged ismételtelek!

– Ne beszélj! Te is tudtad, de nem szóltál.

– Mit kellett volna mondanom?

– Hogy bandita. Hazug, aljas bandita! Miért nem mondtad?

Egymásra néztek – sokáig. A teljes meg nem értés szintjén. Karcsi szeme alatt nőttön nőttek a karikák, Tercsi pedig olyan képet vágott, mint akinek a szájában éppen kipukkant a rágógumi.

Ez volt a nagy pillanat, amikor Tercsi megkérdezte:

– Hívjuk-e föl Bercit?

Azzal aztán rácsapott a telefonra. Régi, szenvedélyes telefonáló volt, mert nincs annál nagyobb gyönyörűség, mint hogy az ember eldiskurálgathat messze lévő barátaival.

– Halló, Berci!

– Szia, Tercsi. Mi van?

– Mi az, hogy mi van? – fortyant fel Tercsi.

– Hát hogy mi van?

Tercsi pofákat vágott.

– Hogy beszélsz, hogy beszélsz?! – csattant fel. – Fülesbagoly is megmondta, hogy az ilyen beszéd henye és magyartalan. Mi az, hogy mi van, mi van? Hétfő van, kedd van, nyár van, meleg van! Csakhogy te nem ezt akartad megkérdezni, hanem hogy mi újság van, vagy hogy mi baj van.

– Aha… – morrantotta Berci, mint akiben éppen „felmegy a pumpa”. – Üdvözlöm Fülesbagolyt. De hogyha én azt kérdem, hogy mi van? ez azt jelenti, hogy vajon újság van-e, vagy baj van-e?

Tercsi erre nem tudott mit felelni.

– Bercikém, hallgass ide! – kezdte végül. – Itt van Karesz, és folyton azt ismételgeti, hogy „bandita, hazug, aljas bandita”, és ahogy elnézem, mindjárt bőgni fog.

– Nem azt mondja, hogy marhaság?

– Nem.

– Akkor pedig igazán baj van.

– Na látod!

– És ki az a hazug, aljas bandita?

– Nem tudom.

– Kérdezd meg tőle!

Tercsi odafordult Karcsihoz, aki magába roskadtan ült a nagy fotelben, és hozzá sem nyúlt az aprósüteményhez, amit Tercsi az imént elébe rakott. (Mivelhogy anyu szerint a vendéget mindig meg kell kínálni.)

– Te Karcsi!

– Hm?

– Berci azt kérdi, ki az a hazug, aljas bandita?

Karcsi lassan felemelte a fejét. Szeméből sütött a gyűlölet.

– Kérded? Még kérded? Mintha bizony nem tudnátok!

– Nem tudjuk.

– Tudtátok, csak nem szóltatok!

Tercsi máskor újra meg újra hátracsapja homlokába hulló haját… Most azonban éppen hogy előrehúzott egy tincset, és idegesen rágni kezdte.

– Te Berci… – súgta a telefonba. – Azt hiszem, mégiscsak baj van. Ez a Karcsi bedilizett.

Nem telt bele tíz perc sem, és Berci csöngetett Szekeresék ajtaján. Még lihegett a futástól.

– Mi történt?

– Gyere és nézd!

Bementek a szobába, ahol Karcsi még mindig a régi helyén ült, ám a süteményestál tartalmát jószerével már félig elfogyasztotta. Maga elé meredt, és alig hallhatóan sziszegte a foga között:

– Meg kell büntetni, meg kell büntetni!

Tercsi és Berci leültek vele szemben. Egy ideig hallgatagon nézték. De ő mintha észre sem venné őket.

– Ki az a bandita? – kérdezte óvatosan Berci.

Csak egy vállrándítás volt a válasz.

Berci szomjas volt, kimentek hát a frizsiderhez. Töltöttek egy pohárral a szódából Karcsinak is.

– Szerinted kire gondol? – kérdezte Tercsi.

– Valaki megverhette. Valami nagyfiú. Most arra dühöng.

A szódavíz jó hideg volt, Tercsinek „az orrába ment” a buborék – bizony jókat nevetgéltek volna, ha éppen van hozzá kedvük. De hát nem volt. Mire visszatértek a szobába, Berci azt is kitalálta, ki bántalmazhatta Karcsit.

– Csülök… – mondta hirtelen.

Tercsi elértette, ő is buzgón helyeselt.

– Csülök! – kiáltották most már mind a ketten, és várakozóan néztek Karcsira, aki hallgatag volt és elszánt, akár egy megsértett indián.

– Csülök! – ismételték. S Karcsi végre rájuk emelte a tekintetét.

– Micsoda…? – kérdezte elfúló hangon.

– Csülök! – bólintottak rá mindketten, mint akik végre eltalálták, mi bántja a barátjukat. S Berci még hozzátette: – Ha Tercsi is segít, hárman elbánunk vele.

– Hajaj! – lelkendezett Tercsi. – Kap egy akkora frászt, hogy a fal adja a másikat.

– Az semmi, az semmi – buzgólkodott Berci. – Egy akkora frászt kap, hogy az eget is nagybőgőnek nézi!

– Pedig nincs is hallása.

Karcsi most már elkerekült szemmel fordult hozzájuk.

– Mi a bajotok azzal a lüke Csülökkel? – kérdezte ingerülten.

– Megverjük!

– De meg ám!

– Ha most elkapjuk, délután már borogathatja a fenekét!

– Hagyjatok békén! Kisebb gondom is nagyobb…

– De hát te akarod!

– Mit akarok?

– Hidd el, hogy melletted vagyunk! Nem is értem, miért dúlsz-fúlsz annyira egy ilyen melák miatt.

Karcsi ismét visszasüllyedt sziszegéseinek mélyébe. Onnan szólt vissza elhaló hangon:

– Még hogy lüke? Az semmi. Egy bandita. Hazug, aljas bandita!

– Annál inkább megkapja a frászt!

– A falhoz kenjük, hogy épp csak be kell keretezni! – Tercsi csudára ismerte a legvagányabb kifejezéseket!

– De hát az istenért, mi bajotok azzal a lüke Csülökkel? Már mondtam, hogy kisebb gondom is nagyobb annál…

– De hát… Karesz! Az, egy bandita, egy hazug, aljas bandita!

– Kicsoda?

– Csülök.

– Miért?

– Mert megvert.

– Kit?

– Téged!

– Mikor?

– A fene tudja. Tudjuk, ha megmondod!

Karcsi ekkor, mintha csak megvilágosodott volna, tágra nyílt szemmel meredt rájuk. Szája szélén a sírás valami értetlenkedő mosolygással vegyült.

– Bediliztetek? Mit hablatyoltok itt arról a szegény Csülökről? Kit vert meg? Miért akarjátok megverni és egyáltalán… mi van? Mi van?

Berci nyelt egyet. Most már olyan volt a feje, mint a főtt cékla. (Vagyis piros… de hát ezt később csak Tercsi állította.)

És semmi kedve sem volt nyelvhelyességi vitába keveredeni Karcsival.

– Az van, hogy baj van! Ki vagy borulva! Mi pedig a barátaid volnánk, ha nem tudnád! És aggódunk! Azért aggódunk, mert a barátaid vagyunk! Mi a fene ütött beléd? Mondd meg, mert a végén még te kaphatsz egy akkora frászt, hogy a fal adja a másikat… és az eget is nagybőgőnek nézed. És be is keretezhetünk, pedig nincs is hallásod… Érted? Érted?!

Sokáig óriási csendesség támadt. Bercinek forgott a szeme dühében, mert megrémült a saját ordítozásától, Karcsinak remegett a szája széle – igazán olyan képet vágtak, mint akik menten egymásnak esnek.

Ugyan ki hinné el róluk, ha életre-halálra jó barátok?

Akkor Tercsi fátyolos hangja hallatszott:

– Hozok egy kis kólát… – nyögte részvéttel és higgadtan (mivelhogy ez a nők két legfontosabb tulajdonsága).

És ekkor olyasmi történt, amire sem Tercsi, sem Berci nem számított.

Karcsi egy időre kezébe temette az arcát, aztán hirtelen elébük állt, és villogó szemmel megkérdezte:

– Igazán nem tudjátok, kiről beszélek?

Ráfelelték:

– Nem!

– Nem tudjátok, hogy ki a hitvány, aljas bandita?

– Nem tudjuk!

– Fülesbagoly! Ha éppen tudni akarjátok!

És azzal igazán elsírta magát.

– Most már mindent tudtok! – suttogta egy óra múltával Karcsi, és reszketősen felsóhajtott.

Most már mindent tudtak. Valóban. És gondterhelten hallgattak éppúgy, ahogy a felnőttek szoktak. Megvolt az okuk rá.

– Ne haragudjatok… de hát el kellett mondanom!

– Hát persze.

– Te mit tennél az én helyemben?

Bercinek átvillant az agyán, hogy ő bizony azonnal szólna az édesapjának, de tüstént eszébe jutott, hogy Karcsinak éppen hogy édesapja nincs már, így aztán nem szólhat senki másnak, csakis a barátainak.

– Nektek szólnék – felelte.

– Meg kell büntetni. Ugye igazam van?

– De hogyan? – vonogatta a vállát Tercsi. – Rosszalkodjunk talán? Ha akarod, megpróbálhatjuk, de az az igazság, hogy nem tudom, hogyan kell rosszalkodni. Mert már sokszor megszidtak, otthon is meg az iskolában is, hogy „ne rosszalkodj, kislányom”, de olyankor éppen nem is akartam rosszalkodni. Ha akarom, nem megy.

– Majd kitalálunk valamit! – hümmögött Berci, és tüstént ki is találta. – Megmondjuk a mamájának!

______________________

*  A gézengúzok és az idegenforgalom
A gézengúzok a Balatonnál
A gézengúzok a Hortobágyon.

Második fejezet,

amely arról szól, hogy miről társalognak a levéltetvek – Bemutatjuk Mákos Ákos tanár urat és a kedves mamát – A gézengúzok megint elszalasztanak egy alkalmat – Hol jártál, báránykám? – Rosszkedvű vacsora

Senki se lát a jövőbe!

Sőt van, aki az orra elé sem lát, főképpen, ha a szemén egy hatalmas motorosszemüveg díszeleg, a szemüveg elé pedig egy átlátszó műanyag lemez lóg. Hát még ha bokáig érő esőköpenybe bújik, annak kapucniját a sapkája fölé borítja, továbbá a kezén vastag gumikesztyű, lábán pedig hótaposó csizma éktelenkedik.

Az ilyen ember lassacskán lecammog a teraszról, és a fal mentén tapogatózva megindul arra, amerre a gyümölcsfákat sejti.

A házból egy idős hölgy kiabál utána:

– Meddig vacakolsz? Már régen be kellett volna fejezned. Mindjárt feltámad a szél!… Jaj, vigyázz, vigyázz, hogy lehet valaki ilyen ügyetlen!?… A szőlősort most nem kell… Hogy valaki ilyen tesze-tosza legyen! Mindent külön kell neki mondani.

Az a szörnyűséges alak pedig így szól a mindenféle védőöltözék alól:

– Blö-blö!

Tovább csoszog, vagy inkább caplizik, míg nem majd hasra, esik egy jókora kannában. Azám, azám, hiszen ezt az egész hóbelevancot azért vette fel, mert permetezni akar (akar a fene, de kell!)… Fogja hát a kannát, és nagy nehezen a hátára veszi. Jó nehéz – hát nyög is hozzá, ahogy illik. Majd pedig a kezébe fogja azt az irdatlanul hosszú permetezőcsövet, és az első fa előtt nagy nehezen megállván, megnyomja rajta a gombot.

De hiába nyomja, mert a cső végén csak a nagy semmi jön elő.

– Azám, azám, a levegő – motyogja akkor az a szörnyűséges alak abban a szörnyűséges ruhában, és buzgón vakarni kezdi az oldalát. Ej, de mit is mondok, nem vakarja – csak úgy látszik! Mert igazából a pumpa karját rángatja, hadd nőjön a kannában a levegő nyomása.

– Láss már hozzá! – hallatszik a teraszról.

Na végre! Most már hiába rángatja azt a fogantyút, mert nem is lehet. Akkora a kannában a légnyomás, hogy majd szétdurran.

Hol az a gomb?

Srrriii!… srruuuu…

Spriccel az a nyavalyás, büdös vegyszer fel a fák fiatal lombja közé, ahol azok az átkozott levéltetvek hűsölnek ezen a csendes, nyári délutánon.

Ssrriiii… ssrrruuuuuu!

De mit szólnak mindehhez a levéltetvek?

ELSŐ LEVÉLTETŰ: Riadó! Jön az a szörnyű izé azzal a hosszú izével!

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Sose rémüldözz! Ahogy jön, úgy el is megy.

ELSŐ LEVÉLTETŰ: De hát spriccelni fog!

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Annyi baj legyen! Úgyis nagy a meleg.

ELSŐ LEVÉLTETŰ: Könnyen veszed a dolgokat. Amit az a nagy árnyék spriccel, halálos méreg ám! Felfordulunk tőle.

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Ugyan. Meg lehet szokni.

ELSŐ LEVÉLTETŰ: Olyan büdösek leszünk tőle, hogy felénk se néznek majd a hangyák.

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Az már baj! Bebújunk ide a levél alá!

ELSŐ LEVÉLTETŰ: Végünk van! Ott egy óriási katicabogár, és csak arra vár, hogy bennünket felfaljon.

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Ajaj! Na látod, ettől kell félni, igazán. Ha egy napon elszaporodnának a katicabogarak, ezek a fehér pettyes, piros fenevadak, bizony megnézhetnénk magunkat!

ELSŐ LEVÉLTETŰ: Látom, hogy mégis vigyorogsz!

MÁSODIK LEVÉLTETŰ: Csak azért vigyorgok, mert mégsem fognak elszaporodni a katicabogarak. Az a büdös lé például először is ennek a nyakába ömlik. Nézd, nézd, már potyog is lefelé. Ha-ha-ha! Sőt há-há-há!

A levéltetű ördögi kacaját Mákos Ákos tanár úr persze nem hallhatta meg. Ugyan ki hallja meg, ha egy levéltetű kacag? Netán röhög! Még a katicabogár se hallja meg, főleg ha éppen halálra váltan hörög!

A tanár úr a szomszédok nevetését sem hallotta meg. Pedig azok hamar összegyülekeztek a szomszédos kerítéseknél.

– Anyjukom, gyere már! A tanár úr megint permetezni készül.

– De muris! Akár egy űrhajós.

– Ez jobban fél a vegyszertől, mint a bogarak.

– Pumpálja ám derekasan! Emlékszel, múltkor elfelejtette megtölteni a kannát.

– A tetvek meg jót röhögnek a fa tetején – nevetett egy borostás állú szomszéd, mintha maga is levéltetű volna.

S nehogy azt higgyétek, hogy ezek a szomszédok rosszindulatból gyűltek össze! Dehogy, dehogy! Hiszen gyerekkora óta ismerték a tanár urat, szerették is, sőt, hol az egyik, hol a másik szomszéd felajánlotta:

– Hallod-e, Ákos, ne kínlódj! Lefújom én azokat a fákat!

– Nem, nem, a mama nem engedi! – hangzott a felelet.

Így hát Mákos Ákos egyedül permetezett, a szomszédok meg összejöttek az ingyencirkuszra. Hátha mégis segítségre szorul ez a gyerek.

Mákos Ákos tanár úr lassan csoszogott a gyümölcsfák és az ágyások között. Űrhajósöltözéke mélyén lassan, de biztosan verítékezni kezdett. Előbb csak hidegnek érezte a hátán és a mellén az inget, aztán már csatakosnak is, végül csúszkálni kezdtek ujjai a gumikesztyűben.

– Nono, csak fel a fejjel, Fülesbagoly! – így szólt saját magához. – Más is kibírja, te is kibírod! A Kortyondi szomszéd bezzeg védőruha nélkül permetez! Hej, Fülesbagoly, Fülesbagoly, ne frászolj már annyira! – ösztökélte magát. – Ez a vegyszer csak a rovarokra veszélyes. Rá is van írva, hogy meleg végű állatokra veszélytelen. Na, és mi vagy te, Fülesbagoly?… Hát ha meggondoljuk, egy meleg vérű állat! Na tessék!

Na tessék, nem elég, hogy csúszkál az ujja a gumikesztyűben, most még a lába is folyton elveszítené az ormótlan gumicsizmát, mivelhogy csak úgy mezítláb bújt bele, a csizma meg ahhoz van szokva, hogy legalább két jégzokni töltse ki.

A vegyszer szörnyű büdössége lassan beszivárgott az arcvédő lemez alá, motorosszemüvege elhomályosult.

Elmondhatjuk, hogy Mákos Ákos tanár úr kétpercnyi permetezés után, egyetlen szédelgő izzadmány volt.

– Szent Kleofás! – nyögte csendesen, noha azt sem tudta, létezik-e ilyen szent, és vajon a permetezők védőszentje-e.

Mákos Ákos tanár úr permetezett.

Nagy szó – és nagy mulatság a szomszédok szemében.

A mamája újból rászólt a ház tornácáról:

– Igyekezz! Mindjárt itt a vacsoraidő!!

– Jó, mama, jó, mama… – nyögte iszonyú öltözékében a tanár úr.

A szomszédok persze csak annyit hallottak, hogy: Blö, blö!

Továbbcsoszogott a kertben.

Állítólag az ilyen meleg, szélcsendes délutánok különösen alkalmasak a permetezésre. A nap nem szárítja fel, a szél nem fújja szét azt a büdös mérget, hanem az egész egyenest azoknak a randa rovaroknak a nyakába zúdul.

– Krssztstenit… hkmmmmköhököhö!

Úgy látszik, egy parányi szellőcske mégis feltámadt, és zutty, egyenesen az arcvédő lemez alá fújta a vegyszer egy részét.

Mákos Ákos jót slukkolt belőle.

És most figyeljetek!

Más ember már réges-rég letépte volna fejéről ezt az egész maskarát, és az ég felé emelt kézzel megesküdött volna: ezentúl csakis biokertészettel foglalkozik. Ezelőtt is tudta a természet, hogyan védekezzék a tetvek ellen, hát akkor meg minek okoskodni!

Csakhogy Mákos Ákos tanár úr e pillanatban éppen attól félt a legjobban, hogy néhány perc múltával le kell majd vennie a védőköpenyt, a szemüveget…

És akkor meg kell majd mondania a mamának, hogy…

Ámbár lehet, hogy a mama már tudja is. És ő kérdezi majd: „Mi ez a levél, fiacskám?”

Máskor sosem izgult ennyire Mákos tanár úr, ha hivatalos levél érkezett.

De hát ez más levél volt.

Ahogy ő a mamát és magamagát ismeri… hajaj, mama két perc alatt kiszedi belőle az igazságot:

1. Hogy két nap múlva iskolai kirándulást vezet Kőszegre! Hogy azért nem szólt eddig (ez a legnagyobb bűn), mert nem is az iskola, hanem ő szervezte az egészet.

2. Méghozzá azért szervezte az egészet, hogy végre találkozhassék… valakivel.

Mákos Ákos tanár úr nagyot nyögött a fájdalmas gondolatra. Ő bizony nem képes hazudni, mama pedig belelát a lelkébe, mert mamának léleklátó szeme van – mondták már a szomszédok is.

A tanár úr szeme előtt most megjelent egy szelíd, kék szempár. És egy biztató mosoly – már ahogy egy kicsi fénykép képes beszámolni erről.

Ebben a pillanatban a permetezőtartályból kifogyott a szusz. Mákos Ákos tanár úr az oldalához kapott, megragadta a pumpa karját, és buzgón rángatni kezdte, ami a szomszédok (meg a levéltetvek) szemében úgy tűnhetett, hogy az oldalát vakarja.

Amikor már elég nagy volt a nyomás, megpöccintette a cső gombját, és máris sisteregve szállt a permet a lombok közé.

A tanár úr lépett egyet.

A hótaposó csizma előtt valami puha test perdült, és hangos nyarvogás hallatszott.

– Sicc, te! Ostoba macskája! Ha a Béni kutya be tud bújni a házába ilyenkor, te mit lábatlankodsz? Sicc, sicc! Hogy a nyavalya!

Ekkor abból az áldott külső világból, amelyet teljesen „elzárt tekintete elől a permetlétől koszos arcvédő lemez meg a sűrűn elhomályosult szemüveg, egyszerre csak vad ordítozás harsant fel.

– Hó, hó, ne tovább! Gyerekek, menjetek innen!

Mákos Ákos tanár úr azonban képtelen volt megállni. A betonlapokból kirakott parányi járda amúgy is lejtett, és lába abban a nagy csizmában amúgy is csúszkált. Megindult hát a lejtőn, mintha csak sízne, és tudta, hogy most már meg sem áll a kerítésig, amely majd csak felfogja.

Márpedig ha a kerítéshez csúszik, jó lesz elzárnia a permetezőt, különben még valaki élő embernek, netán egy gyereknek a nyakába zúdítja azt a szörnyűséges izét!

Felkapta ujját a nyomógombról.

Abban a pillanatban nekicsapódott a kerítésnek. A védekezően maga elé tartott kezéből kiesett a permetező szára, a csap nyomógombja pedig nekiszorult a sodronynak.

Mit mondjak még?

Mákos Ákos tanár úrra addig csorgott a büdös permetlé, amíg csak a kannából újból ki nem fogyott a szusz.

Ha ezt a levéltetű megérhette volna!

Ahogy Pesten mondani szokás, a szomszédok egymás hasát fogták nevettükben.

A permet elől az utca túloldalára menekült gyerekek azonban csöppet se találták vidámnak a képet. Fülesbagoly ide, Fülesbagoly oda, mégsem jó nézni, ha az ember tanára hasra esik.

– Menjünk közelebb – indítványozta Berci, de eszük ágában sem volt Mákos tanár úr megközelítése. Mit lehet tudni, hátha megint megindul az a hosszú cső. Végigosontak inkább az utcán, befordultak a sarkon, és azzal máris elébük tárult a kis családi ház előkertje s ebben a teméntelen virág.

Innen úgy látszott, mintha virágtengerben fürödne a ház meg a széles terasz. Rózsa, dália, nőszirom, tulipán, liliom és az Isten tudja még, mi minden volt ott elültetve. Az egyik még csak bimbózott, a másik teljes pompájában virágzott, a harmadik éppen hervadozni készült. Szigorú rendben sorakoztak az ágyások, mintha csak arra várnának a derék növények, hogy alkalmas parancsszóra virágot bontsanak.

A délutáni napsütésben a mesék kertje pompázott… A futórózsa felfutott a terasz fölé hajlított rudakra, és félig beárnyékolta a vacsorához terített asztalt.

A virágok között itt-ott fellelhető pázsiton egy sárga csőrű rigó sétálgatott.

– Bemenjünk? – kérdezte súgva Tercsi.

– Most kellene – sziszegte Karcsi. – Most, amikor még a kert végében van. Gyorsan elmondjuk a mamájának…

Valahol az épület mögött szigorú hang harsant:

– Ákos, gyere vacsorázni! Mit vacakolsz olyan sokáig?

A kert végéből zörgés és csörömpölés hallatszott. Majd egy félénk hang:

– Igenis, mama!

Ekkor hirtelen kinyílt a terasz üvegajtaja, és a ház belséjéből kilépett Fülesbagoly mamája.

A gézengúzoknak talán ekkor kellett volna előfutniuk, hogy Mákos néninek előadják, ami a szívüket jobban mondva Karcsi szívét) nyomja.

De hát elszalasztották a legjobb alkalmat. Mert ugye, mégiscsak idétlen, sőt kockázatos volna bekiabálni: „Néni, néni, a maga fia…” Hát még benyitni, mondván: „Kezicsókolom, mi csak azért jöttünk, mert igazán felháborító… és nem is tudjuk, hogy a néni tud-e róla…”

Mire a néni megkérdezné:

„De hát mi bajotok van az én kedves fiammal?”

„Izé… hogy is mondjuk? Az ilyesmiről nagyon nehéz beszélni, annál is inkább, mert még gyerekek vagyunk.”