Tartalomjegyzék

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

12. Fejezet

13. Fejezet

14. Fejezet

15. Fejezet

16. Fejezet

17. Fejezet

18. Fejezet

19. Fejezet

20. Fejezet

21. Fejezet

22. Fejezet

23. Fejezet

24. Fejezet

25. Fejezet

26. Fejezet

27. Fejezet

28. Fejezet

29. Fejezet

30. Fejezet

31. Fejezet

32. Fejezet

33. Fejezet

34. Fejezet

35. Fejezet

36. Fejezet

Kedves Olvasóm!

Kopácsi Krisztina

Sötét gondolatok

Kopácsi Krisztina: Sötét gondolatok

©Kopácsi Krisztina

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/kopacsi.krisztina.szerzoi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156373274

mobi ISBN: 9786156373281

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül

1. Fejezet

– Milyen édes ez a kis David! – mondta Lizzy széles mosollyal az arcán, Greg felé fordulva a kocsiban. Amikor meglátta a kórházi szobában a fehér pólyába csomagolt újszülött kisfiút, melegség járta át a szívét. Őszinte örömmel csodálta Stephanie és Alex gyermekét, aki békésen szuszogott a fém állványra helyezett, átlátszó, műanyag csecsemőágyban. Szája mosolyra görbült, amikor a kisfiú elfintorította magát. Közelebb hajolt, kezével óvatosan végig simított a pelyhes kis fejen, ujjai alatt érezte a kutacs pulzálását ahogy a fejtetőhöz ért.

– Teljesen megbűvölt a kiskrapek, igaz? – a férfi hangja visszahozta a jelenbe.

– Igaz, ami igaz, Steph-ék le sem tudnak majd vakarni! – sóhajtotta.

– Igazán jó keresztanyukája leszel a kis Davidnek!

– Te pedig a keresztapukája leszel, és biztos vagyok benne, hogy benned sem fognak csalódni! – szorította meg a kezét.

A férfi lassított, majd felhajtott a járdára, levette a műszerfal tetejéről a kis távirányítót és megnyomott rajta egy gombot. A halványszürke, kétszintes ház falába épített, fekete garázsajtó megmozdult, majd lassan megindult felfelé.

– Éhes vagyok, egy lovat is képes lennék felfalni!

– Összeütök valamit, ha felértünk! – válaszolta a lány, miközben a járda szélén álló, rózsaszín virágokba borult fát nézte. – Milyen szép ilyenkor a természet! Imádom a májust! Ilyenkor még minden olyan friss és üde! – leengedte az ablakot, és hatalmasat szippantott a virágillatú levegőből, miközben az utca túloldaláról kutyaugatás hallatszott.

Amikor szabaddá vált a bejárat, a férfi újra gázt adott, és áthajtott a kapun, meg sem állt a mélygarázs egyik üres parkolóhelyéig. Kiszállt, a kezét nyújtotta, amit a lány egy mosoly kíséretében elfogadott, miközben ujjait a férfi ujjai közé fűzte.

A kinti friss, édes illat után, a garázs áporodott, benzinszagú levegője undorral töltötte el, lépteit gyorsabbra fogta, szerette volna minél hamarabb maga mögött hagyni a bűzös alagsort. A terem végében lévő ajtón kilépve, egy világos lépcsőházban találták magukat. Megkönnyebbülten sóhajtott fel. A földszinten odaintettek a portán ülő, sötét zakós, idősebb férfinak, majd Greg ellenőrizte a postaládát, kivette a leveleket, és végig pörgette őket a kezében.

– Mi lenne, ha csak egyszer, nem ezekkel a hírlevelekkel lenne kitömve a postaláda? – morgott, miközben összetépte őket, majd beleejtette a papírcafatokat a falnál álló szemetesbe.

– Akkor nem lenne miért zsörtölődnöd! – bökte gyengéden oldalba Lizzy.

– Nem is zsörtölődöm!

– Ó, valóban nem! Jól tudom, csak az éhség beszél belőled, és mivel jól tudjuk, hogy az sohasem jó tanácsadó, ha felértünk gyorsan be is fogom a száját néhány ínycsiklandó falattal! – mondta a lány, majd folytatták az útjukat az emeletre.

– Valami ilyesmire gondoltál? – kérdezte a férfi, miközben derékon ragadta, maga felé pördítette, és megcsókolta.

– Nem igazán, Mr. Wilson! – pihegte a csók után.

– Pedig igazán étvágygerjesztő ez is itt! – kacsintott, és lágyan megharapta a lány ajkát, majd megfogta a kezét és tovább indultak. – De azért nem fogok ellenkezni, ha meglepsz valami finomsággal!

Az emeleten, a két ajtó közül a lépcsőhöz közelebbi felé vették az irányt.

Lizzy lerúgta cipőjét a halványsárga falú előszobában, blézerét egy vállfára tette, majd besétált a konyhába. Kezet mosott a bézs színű gránitmosogató felett, és egy hófehér konyharuhába törölte. Benyúlt a hűtőbe, kivette az előző nap vásárolt, előre pácolt csirkemell szeleteket. Serpenyőt kapott elő az egyik alsó szekrényből, kókuszzsírt tett bele, és a tűzhelyre helyezte.

– Kérsz te is egy sört? – érdeklődött Greg, a hűtőbe hajolva.

– Az most tényleg jól esne!

– És mi lesz a vacsora? – kérdezte, miközben a felbontott üveget elé tette a pultra.

– Sült csirkemell salátával, úgyhogy tűrd fel az ingujjadat, kapj elő egy vágódeszkát, és láss neki a szeletelésnek!

– Szeretem, amikor úgy viselkedsz, mint egy őrmester! – csókolt bele a nyakába, aztán elővarázsolt egy műanyag lapot a szekrényből, kést vett elő a fiókból, miközben a lány zöldségeket pakolt elé. – És remélem, azzal is tisztában vagy, hogy az ágyban pedig egyszerűen megőrjít, amikor így viselkedsz!

– Ha a kezed is olyan gyorsan jár, mint a szád, akkor talán megmenekülsz az éhhaláltól!

– Érdekes, éjszakánként mintha nem panaszkodnál a számra!

– Mert, ha jó helyen jár, még a lélegzetem is elakad! – felelte a lány, és beletette a húst a felforrósodott serpenyőbe.

Greg mögé lépett, és átkarolta, egy újabb, apró csókot lehelt a nyakára, aztán felfelé siklott a szája, és a füle alatti érzékeny pontot kezdte el kényeztetni.

Lizzy felnyögött.

– Úgy hallom, most is jó helyen járok! – suttogta.

– Ha most nem hagyod abba, oda a vacsora!

– Hm! – morogta a lány nyakába. – Erre akkor majd vacsora után még visszatérünk!

Amikor elkészült az étel, megterítettek az ebédlőben, a barna füstüveg asztalra fekete tányérok, fényes evőeszközök és csillogó boros poharak kerültek, a salátás tálat és a sült hússal teli tányért az edény alátétekre tették. Leültek a kényelmes, barna bőr fotelekbe, Lizzy szedett a tányérokra, miközben Greg bort töltött a poharakba, és nekiálltak enni.

A férfi néhány falat után, lassított, már nem úgy lapátolta magába az ételt, mint aki az éhhalál szélén áll. A poharáért nyúlt, és ivott egy kortyot a vörös nedűből, miközben a lányt figyelte.

– Szeretném, ha hozzám költöznél! Az időd nagyrészét már úgy is itt töltöd, csak feleslegesen fizeted az albérletet! – bökte ki végül. Megfogta a kezét és úgy folytatta. – Mielőtt téged megismertelek, én csak egy két lábon járó, vastag pénztárca voltam a lányok szemében. El sem tudod képzelni, hogy ez mennyire bántott. Elkeserített, hogy nem engem látnak! Csak a bankkártyám villogott a szemük előtt, és a pénztárgép csilingelését hallották, ha velem voltak. És akkor, egyszer csak ott álltál az ajtóban, mint egy harcias amazon, úgy beszéltél velem, mintha egy sumák szélhámos lettem volna, és totál egyértelmű volt, hogy magasról teszel arra, hogy gazdag vagyok. Hogy is mondtad? – gondolkodott el egy pillanatra. – Csak menjen haza a drága öltönyében, a puccos autójával! Jól emlékszem, ugye?

Lizzy bólintott.

– Ilyet még sohasem tapasztaltam azelőtt – folytatta. – Már akkor tudtam, hogy olyan kincsre bukkantam, amire egész életemben vágytam! És feltett szándékom, hogy ezt a kincset megóvjam, őrizzem és boldoggá tegyem! – csókolt bele a tenyerébe. – Szeretlek! Kérlek, engedd, hogy gondoskodhassak rólad!

A lány kést tartó keze még mindig a férfi kezében pihent, aki hüvelykujjával gyengéden simogatta a kézfejét.

Felnézett. Greg kék szemében vágyakozás és várakozás elegye csillant. A szavaitól és pillantásától szíve megbizsergett, mintha elektromos áram futott volna végig rajta. Még soha senki iránt nem érzett ilyen őszinte és mély szerelmet. Szerette a férfit, mert az úgy tudott rá nézni, hogy attól mindig különlegesnek érezte magát. Képes volt őt a legváratlanabb pillanatokban megnevettetni, de ugyanakkor remek érzékkel tudta felbosszantani is, és úgy tudott játszani a testén, hogy az a legcsodálatosabb hangon szólalt meg. Zsigereiben érezte, hogy megtalálta a tökéletes férfit, de a gazdagsága még mindig zavarta. Fogalma sem volt arról, hogy valaha is képes lesz-e megszokni azt, hogy Greg és a családja olyan körülmények között élnek, amiről ő még csak álmodni sem mert. Ő valóban nem a pénzéért szerette a férfit.

– Szeretem, ha gondoskodsz rólam – felelte végül. – De ezt ne a pénzeddel tedd! Arra nincs szükségem. Csak annyit kérek, hogy úgy szeress, ahogy eddig!

– Az már nem lesz elég Liz, annál még sokkal többet akarok neked adni! – ígérte a férfi.

A lány szíve csordultig telt szédítő boldogsággal.

– Hozzád költözöm, Greg Wilson! – mondta, miközben közelebb hajolt hozzá, és megcsókolta. – De lenne néhány feltételem! – tette hozzá, amikor elvált az ajkuk.

Greg kérdőn nézett rá.

Lizzy folytatta.

– Mrs. Baker nem főz, és nem mos többé ránk! A takarítást továbbra is meghagyom neki, de nem akarom, hogy a fehérneműimet nézegesse, és azt sem akarom, hogy otthon érezze magát a konyhában. Az immár az én területem!

– Megbeszéltük!

– És még valami! Fizetem a számlák felét! – mondta, miközben lenyalta a kését.

A férfi összevonta a szemöldökét, és megfogta a kezét.

– Már megbeszéltük, hogy ezt nem csinálod! Egyfelől veszélyes, másfelől pedig ízléstelen!

– Sajnálom, igyekszem leszokni róla!

– Helyes! A számlákra még visszatérünk, de most fejezzük be a vacsorát!

*

– Kérsz egy kávét? – kiáltotta ki Lizzy a kis konyhából.

– Igen – jött a válasz, majd megjelent a hang forrása is. Egy kissé molett, fiatal lány lépett be a kis helyiségbe.

– Nem gondoltad meg magad? Szívesen készítenék neked valami szépséget a körmeidre! Egy sima francia igazán diszkrét, mégis nagyon dekoratív. Biztos vagyok benne, hogy Gregnek is nagyon tetszene!

– Tudod, mit gondolok ezekről a mű dolgokról!

– Oké, de ha esetleg mégis meggondolnád magad, én itt vagyok!

– Nem hiszem, de azért köszi! – mondta, miközben bekapcsolta a kávéfőzött, de az néhány furcsa, szörcsögő hang után megadta magát.

– A fenébe! – csapott a masinára. – Ennek is most kellett bedöglenie!

– Hoztam nescafét! – mondta Stella, miközben a fehér pulthoz lépett, kinyitotta a felső szekrényt, és kivett egy üveget. – Szívesen elkészítem, ha gondolod!

– Hagyd csak – legyintett, majd felkapta a vízmelegítő kancsót, a mosogatóhoz lépett, vizet töltött az üveg kannába, ezután visszahelyezte a talpra, és bekapcsolta.

Ez alatt Stella leült a fal mellé állított kis asztalhoz, és kibontott egy zacskó édes kekszet.

– Kérsz? – kérdezte, miközben Lizzy felé nyújtotta a zörgős, nylon tasakot.

– Kösz! – nyúlt bele a zacskóba, és kivett néhány korong alakú aprósüteményt. Nagyot sóhajtva beleharapott az egyikbe. – A kávékérdést még meg tudjuk oldani valahogy, de a festés lassan időszerű lesz!

– És a hajmosó csapot is meg kellene nézetni, ma reggel arra jöttem be, hogy csöpög!

– Remek, már csak ez hiányzott! – morogta, majd bekapott egy újabb aprósüteményt. – Ne haragudj érte, gondolom, nem erre számítottál, amikor betársultál az üzletbe!

– Ne aggódj, nincs semmi baj! Az egyik barátom festő-mázoló, szívesen felhívom!

– A festést megoldom, inkább vízvezetékszerelőre lenne szükség! Ha Boris itthon lenne, akkor ő biztosan segítene, de nem várhatok rá tovább.

– Boris?

– A legjobb barátom. Most éppen a Taglang La hágót ostromolja, a fejébe vette, hogy felkerekezik oda. Boris nagy biciklibolond, akárcsak a legjobb barátnőm, Stephanie.

– És te? Te nem bringázol? – érdeklődött Stella.

Lizzy a fejét rázta.

– Nem.

– Én sem, nem jó az egyensúlyérzékem.

– Nekem azzal nincs bajom, csak egyszerűen képtelen vagyok felülni arra a két vékony kerékre.

– És mit szólsz a rollerhez? Én nagyon szeretem. Kicsik a kerekek, alig vagy a föld felett, a lábadat is bármikor leteheted.

– Már eszembe jutott, de ennél tovább még nem gondoltam!

– Szóval, akkor vízvezetékszerelő kellene – bólogatott Stella, miközben elővette a telefonját. – Á, meg is van! – mondta rövid idő után. – Nem olyan régen nekem is szükségem volt rá, itt van a telefonszáma. Felhívjam?

– De ugye, nem aranyárban dolgozik? – fordult a lány felé a gőzölgő forróvízzel telt kancsóval.

– Szerintem, baráti volt az összeg, amit fizetnem kellett!

– Akkor tegyünk egy próbát! – mondta, miközben forró vizet öntött a bögrékben lévő kávéporra.

– Akkor mindjárt el is intézem!

Stella hívást indított, mialatt Lizzy elé tette a fehér bögrét, az illatozó, sűrű, barna folyadékkal. Néhány mondat után eltakarta a telefont a kezével.

– Azt mondja, hogy akár már ma is el tudna jönni, ha jó neked! – suttogta.

– Öt után már nincs vendégem.

A lány befejezte a telefonálást, megkavarta a kávéját, és egy aprót kortyolt belőle, mielőtt megszólalt volna.

– Ez életmentő! Negyed hat körül ideér – bökte ki végül.

– Köszönöm!

– Semmiség, én is szeretném, ha jól menne a szalon!

A kinti ajtón kopogtattak.

– Hozzám jöttek! – állt fel Stella. – Itt az idő, hogy felpörögjek, és egy újabb csodát alkossak a vendégem körmére!

*

– A szüleim már nem élnek, csak a húgom van és én. Neked van tesód?

– Van egy bátyám, Kevin – felelte Lizzy, miközben a gurulós tárolóba pakolta a megszáradt hajfestékes edénykét és fésűket a hajmosóból.

– És mit csinál?

– Autószerelő.

– Itt Blystone-ban?

– Igen, nincs is nagyon messze innen a műhelye.

– Jó tudni, hogy van egy ismerős autószerelő! Carl múltkor a gatyáját is ott hagyta, ráadásul két nap múlva vihette vissza a kocsiját, mert újra bedöglött – füstölgött Stella.

– Carl a …?

– Ja, az unokatestvérem.

A kopogásra mindketten az ajtó felé kapták a fejüket.

Egy alacsony, borostás, a húszas évei végén járó férfi állt az üvegajtó túloldalán. Sötétkék pólója feszült széles mellkasán, amit szürke farmer dzsekije félig eltakart, világos farmernadrágját apró szakadások tarkították, hófehér sportcipője szinte világított a lábán.

– Itt a szerelő! – állapította meg Stella.

Lizzy a falhoz lépett, és megnyomott egy kapcsolót. Felberregett az elektromos zár, mire a férfi benyitott, majd belépett az üzletbe.

– Stella Greent keresem! Rick Duncan vagyok, egy csap miatt hívtak! – mondta, miközben feljebb tolta az orrán a szemüvegét.

– Én vagyok Stella! – lépett előrébb.

– Valóban, önnél voltam nemrégiben!

– Igen, de itt most ő a főnök! – mutatott Lizzyre. A férfi kék szemét a lányra emelte.

– Lizzy Stevenson – nyújtotta a kezét. A férfi keze hatalmas volt, a tenyere pedig érdes.

– Hát, ez a csap lenne a ludas! – húzta el a kezét, majd a mosdó felé mutatott.

– Lássuk! – mondta Rick, miközben hullámos, szőke haját hátra fésülte az ujjaival, aztán odalépett a mosdóhoz.

Megnyitotta a csapot. Több helyről is csöpögött a víz, ami kis patakokban egyesülve lecsurgott a fekete műanyagon, és elnyelte a lefolyó. A férfi megmozgatta a fémszerkezetet, majd hümmögni kezdett.

– Tudom, hogy jobban örülne, ha azt mondanám, egy-két tömítéssel megoldható lenne, de itt nagyobb már a baj. A csap tönkrement, ki kell cserélni az egészet, és abban sem vagyok biztos, hogy ennyi elég.

Lepattintotta a hajmosó hátlapját, és benyúlt a csövekhez.

– Ettől féltem! – mondta. – Szét van rohadva az egész, a csöveket is le kell cserélni. Gondolom, fontos lenne minél hamarabb megcsinálni! – nézett fel.

– Meddig tudok még vele így dolgozni?

– Néhány napig még biztosan bírja úgy, ahogy most van, de én többet nem várnék vele!

– Mikor tudna jönni?

Rick elővette a telefonját, és megnézte.

– Esetleg most szombaton?

– Rendben – sóhajtotta. – És még aznap kész is lesz?

A férfi bólintott.

– Hányra lenne itt?

– Reggel nyolcra, és ha minden jól megy, délre kész is leszek. A vizet el kell majd zárni, szóval délelőtt egyáltalán nem tudják használni.

– Nem lehetne kilenc? Lesz egy vendégem, akit nem mondhatok le!

– Rendben, akkor kilencre jövök!

– És mennyibe fog ez az egész fájni nekem? – kérdezte Lizzy.

A férfi felnevetett, és újra a telefonjára nézett.

– Egy pillanat, kiszámolom.

2. Fejezet

Greg megállt a kovácsoltvas kapu előtt, megnyomta az út mellett álló csengőt, majd, amikor kinyílt a kapu, áthajtott rajta, és meg sem állt a szürke, kétszintes házig. Két kocsi állt az épület előtt. Alex sötétzöld Lexusa és Troy fekete Range Roverje. Leparkolt a kocsik mellé, felkapta az anyósülésről a papírzacskót, majd kiszállt. Madarak csiripeltek a közeli fákon, a tavaszi szellő virágillatot sodort felé, miközben a napfény lágyan cirógatta az arcát. Becsukta a szemét, és egy mélyet szippantott a tiszta, balzsamos levegőből. Lizzynek igaza van – gondolta, – igazán gyönyörű a május.

– Ha kiálmodoztad magad, gyere majd be! – kiáltotta Alex.

Barátja az ajtóban állt, és a fejét csóválta.

– Sajnálom, ha te nem tudod élvezni az élet apró örömeit! – válaszolta, miközben felsietett a lépcsőkön.

– Jelen pillanatban egy négy és fél kilós apróság okozza a legnagyobb örömöt az életemben! – mondta a férfi mosolyogva.

– Üdvözlet a kispapának! – mosolyodott el Greg is, és a barátja vállára csapott. – Hogy s mint? Stephanie és David jól vannak? – kérdezte, és a papírzacskót a férfi felé nyújtotta.

– A lehető legjobban! – felelte, majd elvette a zacskót, belenézett, és kivette az üveget.

– Huszonegy éves Chivas Royal Salute! Az ízlésedre senki sem panaszkodhat!

– John már megint késik?

– Nagyon úgy tűnik! – mondta a barátja, miközben a konyha felé vették az irányt.

A konyhából nyíló ajtón át meglátták Troy vörösen világító üstökét, ahogy a teraszon várta őket.

– Legalább te pontos vagy! – szólt Troy.

– Engem apámék még megtanítottak a jó modorra! – válaszolta Greg, és lehuppant az egyik székre.

– John is jó nevelést kapott, csak lepergett róla! – kiáltotta a konyhából Alex, aztán megjelent, és letett az asztalra még néhány üveg sört, meg a whiskyt. – A grillt már bekapcsoltam, hamarosan megsütöm a húsokat meg a zöldségeket – mondta, majd ő is leült.

– Akkor addig is igyunk, nehogy kiszáradjunk, de legfőképpen azért, hogy a kis lurkódnak legyen elég flamója! – fogta meg az egyik üveget Greg.

– Ja, fakasszunk neki tejet! – kontrázott Troy, és miközben a szájához emelte az üveget, a napfényben előtűntek a szeplői az orra körül.

– Davidre és Stephanie-ra!

– És felkészültél a rád váró megpróbáltatásokra? – nézett a vörös hajú férfi Alex-re.

– Szerinted, fel lehet erre készülni?

– A sógorom szerint, nem. Emlékszem, az első időkben úgy nézett ki, mint egy bagzó macska. Vörös szemeivel és nyúzott arcával simán beválogatták volna bármelyik vámpíros filmbe. És még sminkre sem lett volna szüksége. Pedig Mira nem is volt rossz alvó, legalábbis ezt állította a húgom. Szóval, elfelejtheted az alvást, de ha mégis sikerül majd elbóbiskolnod, kakis pelusok és cumisüvegek fognak kísérteni – vázolta Troy a barátja elkövetkezendő hónapjait.

– Igazán támogató a jelenléted! – vonta össze a szemöldökét Alex.

– Hé, haver, nem venném a szívemre, ha illúziókba ringatnád magad, aztán meg pofára esnél! – rántotta meg a vállát. – De van még egy-két napod, mielőtt hazamennének, aludj annyit, amennyit csak bírsz, hátha segít valamit!

– Troy, még jó, hogy rendőr lettél, és nem orvos! Ilyen remek tanácsokkal, még a végén eltettél volna valakit láb alól! – heccelte Greg.

– Ja, de akkor te kimostál volna, igaz! Hisz erre valók a minden hájjal megkent ügyvédek, nem?

Megcsóválta a fejét, aztán Alexre nézett.

– De most komolyan, hogy vagy?

– Őszintén? Be vagyok szarva!

– Ne aggódj, szerintem, ez normális! – szólt a nyomozó. – Egy ismeretlen világ vár rátok, de előttetek már több millióan megugrották ezt a feladatot. Jó ember vagy, Alex, még nyomokban sem hasonlítasz az öregedre, jó apa lesz belőled, ebben biztos vagyok!

Megszólalt a csengő.

– Csak félórát késett – állapította meg Troy, miután az órájára nézett.

Alex felállt, majd néhány perc múlva egy alacsony, kreol bőrű férfi bukkant fel a teraszajtónál.

– Mi történt John? Egy újabb csinibaba, aki nagyobb mellekre vágyott, vagy egy unatkozó háziasszony, aki a zsírpárnáitól akart megszabadulni?

– Egyik sem. Deborah hívott, és elsírta, hogy nem tud kijönni az asszonytartásból, és fizessek neki többet – sóhajtotta a férfi, majd leült az asztalhoz.

–Remélem, elhajtottad a fenébe! Még hány bőrt akar rólad lehúzni az a némber? Én már akkor mondtam neked, hogy egy pénzéhes perszóna, amikor megismerkedtetek!

– Még jó, hogy! Már így is egy kisebb vagyont fizetek neki havonta, mit gondol, mi vagyok én, egy fejős tehén? Idióta lennék, ha meghatna a siránkozása!

– Helyes! Akkor most igazán rád fér egy kis pia! Engedd ki a fáradt gőzt, öregem! – javasolta Troy, és egy üveget tolt a barátjuk elé.

– Kösz, ez most valóban életmentő!

– Éppen Alexbe öntünk egy kis önbizalmat! – mondta Greg.

– Nocsak, pedig azt hittem, abból van neki bőven! – emelte a szájához az üveget John.

– Jelen pillanatban úgy tűnik, hogy megingott a magába vetett hite!

John felnevetett.

– Minek az embernek ellenség, mikor itt vannak neki a barátai! – morgott Alex. – Nem lehetne, hogy valami másról beszéljünk inkább? Azt hittem azért jövünk össze, hogy támogassatok, nem pedig azért, hogy a frászt hozzátok rám!

– Még nem is gratuláltam az előléptetésedhez, Troy! Kiemelt főnyomozó lettél, nem semmi! – nézett rá John. – Végül mégis beérett a sok éjszakázás, a véres hullák bámulása és az akták tologatása.

– Költői vagy, mint mindig! – emelte fel a vörös férfi is az üvegét.

– És nem irigyek a kollegáid?

– Nem tudok róla, de attól még sutyoroghatnak a hátam mögött!

– Ha valaki, akkor te tényleg megérdemelted!

– És mi van azzal a lánnyal, akivel a múltkor randiztál? – kérdezte Greg.

– Ne is kérdezd! – legyintett Troy. – Álmomban se jöjjön elő az a liba – forgatta a szemét. – Először is: késett úgy negyedórát, de ezt még elnéztem volna. Mondjuk nem kért elnézést, de azt gondoltam egye fene, mert a látvány végül is kárpótolt. De a java csak ezután jött. Még a szék sem melegedett meg alatta, amikor elkezdte, hogy ő nem fog se mosni, se takarítani rám, és abba se nagyon reménykedjem, hogy főzni fog. És hogy ő, egy multinál dolgozik, és jelenleg a karrierje a legfontosabb számára, úgyhogy ideje sincs nagyon, ezért a vacsoráért is a jóga óráját mondta le. Ezt így cirka az első öt percben vázolta. Aztán csak mondta, mondta és mondta. Egy percre sem fogta be a száját, már attól féltem, hogy ki fog hűlni a gyomra. Amikor végre kihozták a kaját, gondoltam, elhallgat egy időre. Hiú ábránd volt csupán – rázta meg a fejét. – Teleszájjal is ugyanolyan intenzítással folytatta a szövegelést. És amikor már azt hittem, hogy ennél nem lehet kínosabb egy randi, elkezdett nevetni. Komolyan, azzal a rikácsoló vihogásával üveget lehetett volna vágni! – beletúrt vörös hajába. – Alig vártam, hogy véget érjen az este! És mivel a szüleim tisztességes férfit neveltek belőlem, igazán udvariasan adtam tudtára, hogy számomra ennyi volt a történet. De gondolhatjátok, hogy mennyire hatotta meg a jó modorom. Közölte, hogy nálam önzőbb és undokabb férfival még nem találkozott, aztán sarkon fordult, és faképnél hagyott.

– Na, ezért a csajért ne is fájjon a fejed! Örülj, hogy már az elején kiderült, hogy hibás árú! – legyintett Greg.

– És mi van veletek, nálatok mikor lesz esküvő? – érdeklődött John.

– Még csak most sikerült Lizzyt rávennem, hogy költözzön hozzám! – A férfi újra a kórházi szobában állt. Maga előtt látta a lányt, ahogy az arcára csodálat ült ki, amikor az újszülött David fölé hajolt. Aztán Stephanie a karjába tette a picit. A csodálatot valami más váltotta fel, valami nagyon mély és bensőséges pillanat. Greg enyhe szorítást érzett a mellkasában. Valami olyat, amit addig még sohasem. Őrjítő, sürgető vágyat. Vágyat arra, hogy a lány örökre mellette maradjon, és hogy sok olyan kis apróságot neveljenek fel együtt, mint amit éppen a karjában tartott. Erős késztetést érzett, hogy odalépjen, és ott helyben megkérje a kezét, de tudta, hogy türelmesnek kell lennie, lépésről lépésre kell meggyőznie őt, hogy nincs abban semmi rossz, ha valakinek pénze van. Éppen ezért csak annyit kért tőle, hogy költözzön hozzá, és amikor Lizzy igent mondott, hirtelen el sem akarta hinni, hogy valóban ilyen szerencsés. – Azt hiszem a mennyegzőre még várni kell! – tette hozzá.

– Akkor húzzatok bele, mert a végén még Troy is leköröz titeket! – mondta John.

– Na, arra azért nem fogadnék! – mondta Alex.

– Csak azért, mert jól megválogatom, hogy kivel állok össze, még nem vagyok reménytelen eset!

– Ja, csak nyugtatgasd magad ezzel!

Megcsörrent az asztalra tett telefonok egyike. Troy felkapta, és megnézte.

– Az őrsről hívnak, ezt muszáj felvennem! – szólt, és azzal fogadta a hívást. Egy ideig csak hümmögött, aztán sóhajtott egyet, és letette.

– Mennem kell! Rablás történt!

– És nincs más, aki ugrana?

– Úgy tűnik, hogy ez nem egy egyszerű eset. Az előléptetésem együtt jár ezzel is. Bocs, fiúk, de nélkülem kell tovább folytatnotok a bulit! Stephanie-t és Lizzyt üdvözlöm! – tette még hozzá, aztán felkapta a dzsekijét a szék háttámlájáról, és eltűnt az épületben.

*

Greg megállt a ház mellett, felvette a napszemüvegét, majd átvágott a füves területen, ami a ház és a távolabb álló gyümölcsfák között húzódott. A lába mellett egy zsemleszínű, keverék kölyökkutya ugrándozott.

A gyümölcsösben egy férfi sziluettje tűnt fel. A fák között sétálgatott, meg-megállt egyik-másik fánál, és az ágakat nézegette.

Amikor közelebb ért, a férfi felé fordult, arcán mosoly terült szét, élénk, kék szeme körül szarkalábakba gyűrődött a bőr, sűrű haja viszont még mindig szőkén csillogott.

– Fiam, örülök, hogy látlak! – mondta.

– Hogy vagy apa? Anya mondta, hogy itt talállak!

– Kijöttem, egy kis ellenőrzés sosem árt! De egyébként is olyan megnyugtató itt, nézd milyen

gyönyörűek ezek a fák! Az ember szíve szinte dalolni kezd ettől a látványtól! – a férfi végig húzta az ujját az egyik ágon.

Greg leguggolt, és megpaskolta Charlie oldalát, majd felnézett az apjára. Michael Wilson a példaképe volt. A mindig egyenes és igazságos apja, akit otthon vajra lehetett kenni, aki imádta a gyermekeit, akikért bármire képes lett volna, de aki a tárgyalóteremben ellentmondást nem tűrően kemény és sikeres volt. Azonban harmincöt év után szögre akasztotta a talárját, és megérdemelt pihenését töltötte otthon a gyümölcsfái között.

– Ma megnyertem a Derek Johnson ügyet! – mondta.

– Ez nem is volt kérdéses! Fene jó ügyvéd vagy! – mondta az apja, hangjában büszkeség csengett, majd lehajolt, és megvakarta a kutya füle tövét.

– Mert a legjobbtól tanulhattam! Tőled! – nézett az apjára.

– Ahogy én is! A nagyapád megalapozta a Wilsonok jó hírét. Remélem, egy szép napon a te fiad viszi majd tovább a céget!

– Azért az még odébb van!

– Lizzy remek lány, szívesen látnám menyemként! Ugye, már nem sokáig kell várnunk az esküvőre, anyád egyre izgatottabban beszél rólatok!

– Végre hozzám költözik! – felelte. – Tudod, még mindig eléggé zavarja a pénzem.

– Többek között, ezért is kedvelem annyira! Üde színfolt a sok aranyásó exbarátnőd után!

– Tudom, apa!

– A családunk jómódú, mert nagyapád kemény munkával megalapozta a Wilsonok hírnevét. Remek ügyvéd volt, és ennek hamar híre ment. A legbefolyásosabb és leggazdagabb emberek adták egymásnak a kilincset. Mi pedig jól gazdálkodunk a ránk hagyott örökséggel, és amíg ezt a helyén tudjuk kezelni, nincs baj a pénzzel. Lizzy is meg fog vele barátkozni, csak adj neki időt.

– Úgy lesz.

– Helyes! – bólintott Michael. – És mit gondolsz Colin Davenportról? Mit mondhatok az apjának?

– Még csak egy hete érkezett, de úgy gondolom, hogy minden megvan benne, hogy jó ügyvéd legyen belőle! Igazán jól vág az esze, remekül tudja alkalmazni a jogszabályokat, és képes lyukat beszélni bárki hasába.

– Szuper! Kicsit aggódtam, hogy csak egy koloncot akasztok a nyakadba. Tudod, az apja műtötte a térdemet, hálás vagyok neki, hogy így rendbe tudta hozni! – mozgatta meg a lábát a férfi. – Amikor megkeresett, és megkért, egy kicsit bizonytalan voltam. Egyáltalán nem ismerem a fiát, és meglepett, hogy ott akarja hagyni a Benton irodát. De mindenki megérdemel egy esélyt, és úgy látom, hogy jó lóra tettünk vele!

– Így van, jelenleg nagyon ígéretesnek tűnik!

– És milyen volt a tegnapi buli?

– Alexet megnyugtattuk, hogy csak néhány évet kell kibírnia, és újra úgy fog tudni aludni, mint most, egyébként pedig csak a szokásos; John késett, mert a volt felesége megint a rettentően nyomorúságos helyzetével fárasztotta, Troy pedig a félresikerült randijával borzolta a kedélyeket.

– Izgalmas buli lehetett!

– Sajnos Troyt hamarabb elszólította a kötelesség, valaki már megint nem bírt magával, rablás történt.

– A fene se érti, hogy mi történik! Az emberek teljesen kifordultak magukból.

– Karen?

– Anyád beszélt vele tegnap. Jól van, a jövő héten lesz ágazati vizsgája, ha jól tudom, de majd ő elmeséli neked. Na, menj, mert anyád integet, kész van a vacsora, mindjárt megyek én is!

Greg elindult, Charlie egy pillanatig nem mozdult, aztán neki iramodott, és körülötte szaladgálva kísérte.

A hátsó ajtón belépett a konyhába. Az anyja éppen egy tálca ínycsiklandozó süteményt tett a konyhapultra. Charlie a levegőbe szimatolt, majd felágaskodott, megpróbálva elérni a pulton illatozó krémes csodákat.

– Apád? – kérdezte a nő, miközben mosolyogva megcsóválta a fejét a kutya láttán.

– Mindjárt jön!

– Helyes! Megyek, rendbe szedem magam, addig próbálj meg ellenállni a kísértésnek, és nem belepiszkálni! – mondta, aztán eltűnt.

Greg közelebb hajolt, és jobban szemügyre vette az édességet.

Sárga és barna piskóta lapok váltogatták egymást, közöttük krémes rétegek, a tetején egész eperszemeket magában rejtő zselé remegett. Nagyot nyelt.

– Na, itt is vagyok! – lépett be az apja a konyhába, és amikor meglátta a pultra helyezett tálcát, elismerően bólintott. A mosogatóhoz lépett, és kezet mosott. – Mikor kóstolhatjuk meg őket?

– Anya elment rendbe szedni magát, és a lelkemre kötötte, hogy hozzá ne merjek nyúlni, amíg vissza nem jött – válaszolta Greg. – Gondolom, ez rád is vonatkozik! – tette még hozzá, amikor az apja megpróbált egy szeletet az ujjai közé csippenteni.

– Akkor addig elintézek egy telefont – mondta Michael, és ő is eltűnt.

3. Fejezet

Lizzy becsukta maga mögött az ajtót, könnyű kiskabátját a fogasra akasztotta, kibújt az edzőcipőjéből, és bement a szobába, ami egyszerre volt nappali és hálószoba. Miután Stephanie elköltözött a közösen bérelt lakásukból, kénytelen volt kisebb lakás után nézni. Ez nem volt messze a szalontól és Greg lakásától sem, illetve a bérleti díja sem volt vészes. Igaz, hogy nem volt külön hálószobája, de mivel egyedül lakott benne, ez egyáltalán nem zavarta.

Táskáját az ajtó melletti kis komódra tette, majd lerogyott a hintaszékbe – amit még Greg készített neki a születésnapjára –, fejét a magas háttámlára döntötte, és testével előre-hátra hintáztatta magát. Igaza volt a férfinek, amikor azt mondta, hogy egy-egy fárasztó nap után ebben kipihenheti magát. Becsukta a szemét, néhány pillanatra szeretett volna teljesen kikapcsolni. Valószínűleg elbóbiskolt, mert a telefon csöngése lassan kúszott be a tudatába, megzavarva azt a kellemes érzést, amit az álom okozott.

Kinyújtózott, majd felállt, és a telefonjáért ment. Kikotorta táskája mélyéről, és felvette.

– Lizzy, mi újság? – hallotta meg Boris hangját a túloldalon.

– Csak nem? – kérdezett vissza álomittas hangon.

– De! – vágta rá a fiú, hangjából csak úgy sugárzott a büszkeség.

A lány is pontosan ugyan olyan büszke volt a barátjára, amiért nem adta fel a sok megpróbáltatás ellenére sem, és megvalósította az álmát, feljutott a Tanglang La hágóra.

– És hol vagy most? – érdeklődött.

– Ladakhban. És veled mi van? Stephanie-ék jól vannak? Megkaptam a képeket, nagyon aranyos a kissrác!

– Steph-ék jól vannak! Ha minden rendben lesz, holnap már haza is mehetnek.

– Akkor majd felhívom! Na, és te hogy vagy?

– Greg megkért, hogy költözzem hozzá.

– És?

– Igent mondtam.

– Akkor nem költözöl hozzám – mondta a fiú csalódottan.

– Boris, ideje lenne neked is keresned valakit, aki nem csak egy-két éjszakát tölt el veled!

– Volt annál hosszabb kapcsolatom is!

– Mennyi is volt? Három hét?

– Több mint egy hónapig tartott – érkezett az önérzetes válasz.

– Na, akkor ezt már csak egy kevéssel kellene megtoldanod, úgy körülbelül ötszázzal és már meg is van!

– Mindjárt egy életre válasszak valakit? – kérdezte hitetlenkedve Boris.

– Nem tudhatod előre!

– Na, most már mennem kell!

– Persze menj csak! Biztos fáradt vagy!

– Majd hívlak – szakította meg a vonalat a fiú…

Lizzy kiment az aprócska konyhába, ami inkább csak egy főzőfülke volt. Kinyitotta a kis hűtőt, és kivett egy kis lábast. Egy adag csirkés-paradicsomos pennét egy kisebb lábasba kanalazott, amit rátett az egyik főzőlapra. Amikor megmelegedett, nem bajlódott terítéssel, evőeszközt vett elő a fiókból, és elkezdte a lábasból enni. Evés közben eszébe jutott, hogy Greg mennyire ki lenne akadva, ha látná, hogy még csak egy tányért sem vesz elő, de aztán csak megrázta a fejét, és folytatta az étkezést.

Amikor a mosogatóba tette az üres edényt, csöngettek.

A küszöbön egy sötétbarna hajú férfi állt. Szeme ugyanolyan kéken csillogott, mint a lányé.

– Liz! – mondta, és puszit nyomott a lány feje búbjára. – Kimerültnek tűnsz!

– Gyere be, Kevin!

A férfi belépett, dzsekijét a fogasra dobta, majd bement a szobába. Hirtelen megállt, megfordult és a lány a mellkasának ütközött. Egy pillanatig a húga arcát tanulmányozta, aztán a vállára tette a kezét.

– Hány vendéged volt ma? – kérdezte.

– Nem számoltam – vont vállat.

– Túl sokat dolgozol! – csóválta a fejét a férfi. – Greg mellett igazán nem kellene agyon hajtanod magad!

– Nem dolgozom többet, mint bármikor máskor! De amire szükségem van, arra én akarom megkeresni a pénzt!

– Oké-oké! – tette fel a kezét Kevin. – Csak be ne kapj!

– Szerencséd van, mert most ettem! Nem vagy éhes?

– Hát, tudnék burkolni! Mi jóval tudsz megkínálni?

– Van még egy kevés paradicsomos penne.

– Jöhet!

Kimentek a konyhának csúfolt helyiségbe, és Lizzy megmelegítette az ételt a bátyjának.

– Hogy tudsz ilyen finomakat főzni ebben a lyukban? El sem lehet itt rendesen férni – mondta a férfi, amikor leült arra az egy székre, ami a falra szerelt, lehajtható asztal előtt állt, és bekapta az első falatot.

– Megszoktam. Az igaz, hogy nagy főzöcskézéshez itt nincs hely, de minden csak szervezés kérdése, és igazság szerint nem is vagyok itthon sokat.

– Nem is értem, hogy miért tartod még fent ezt a lakást! Gregnél kényelmesen elférnél – mondta Kevin két falat között.

– Már csak ezt a hónapot töltöm itt, aztán felmondom.

– Csak nem?

– De. De inkább Margot-ról mesélj! Még mindig kínozza a reggeli rosszullét?

– Igen, de már egy fokkal jobb, a gyömbéres keksz egész jól bejött.

– És mi van a műhelyben?

– Munka, munka és munka!

– Ha már itt tartunk, neked sem ártana lassítanod!

– Most, hogy jön a gyerek, rengeteg kiadásunk lesz. Margot még dolgozik ugyan, de néhány hónap múlva már csak én leszek kenyérkereső – mondta a férfi, miközben egy újabb falatot tett a szájába.

– Még mindig nehezen tudom elhinni, hogy az én lökött bátyám apa lesz!

– Kösz, hugi! Igazán szívet melengető a támogatásod!

– Hé, tudod, hogy imádlak! – hajolt le a bátyjához, majd átölelte.

– Persze, hogy tudom! – nyújtotta az üres tányért a lány felé. – És most, hogy ilyen jól laktam, levágod a hajam?

*

– Nagyon szép lett! – lelkendezett a Lizzy székében ülő lány.

– Majd küldjél képet, ha felöltöztél, és a fátylat is feltettétek! Biztos vagyok benne, hogy gyönyörű menyasszony leszel! A párod hátast fog dobni, ha meglát!

– Remélem is! Annyit sanyargattam magam az elmúlt hónapokban, hogy mára tökéletes legyek, és ha ezek után nem tetszem neki, tuti, hogy a csokorral fogom fejbe vágni! – mondta a fekete hajú lány, miközben kikászálódott a székből.

– Szerintem, a csokrod épségben fogja átvészelni az esküvőt!

– Én is ebben reménykedem! Na, megyek, mert még rengeteg dolgom van! Az anyám már kétszer rám telefonált, amióta itt vagyok, és mivel kinyomtam, biztos, hogy az apámon vezeti le a feszültségét. Elviselhetetlen az örök aggódásával, és gondolhatod, hogy ez a mai napra milyen mértéket öltött! Mire az oltárig jutok, legalább tízszer ki fog készíteni!

A menyasszony fizetett, aztán távozott az üzletből. Lizzy levette a nyakából a kötényét, amit felakasztott a falon egy kampóra. A tükörbe nézve, lesimította egyszerű fekete, rövid ruháját, és megigazította szőke, rövid haját. Nekiállt elpakolni, amikor kopogtattak. Rick állt az ajtóban, vállán egy nagy táskával, egyik kezében egy dobozzal másikban csövekkel megpakolva. Öltözéke aznap is divatos volt, nem egy szokványos vízvezetékszerelő munkás overálja. Borostája rövidebb volt, az álla felett egy vékony heg húzódott keresztben.

– Pontosan kilenc óra van! – mondta, amikor beengedte a férfit, és a falon lógó órára nézett.

– Így beszéltük meg, nem? Szeretem a pontosságot! – felelte, miközben leengedte a táskáját a földre, majd a kezében cipelt szerelvényeket is mellé tette. – Nem tudom, mondtam-e, hogy ez nem egy öt perces munka lesz, remélem, nem tervezett délelőttre semmit!

– Csak a barátomhoz megyek, de nem időre – válaszolta a lány.

A férfi egy bólintással nyugtázta a választ.

Ebben a ruhában fog szerelni? – kérdezte Lizzy, miközben a férfi utcai ruhájára mutatott.

Rick megemelte a szemöldökét.

– Gondolom, nem akarja összekoszolni!

– Ja – nézett magán végig –, valóban, ez az utcai viseletem, de hoztam munkásruhát, csak ráveszem, és már mehet is a meló!

– Milyen ötletes! – felelte.

A férfi bólintott.

– Merre van a vízzáró? – kérdezte aztán.

Lizzy a konyha felé intett, mire ő bement a kis helyiségbe. A lány utána ment, és a mosogató alatti kis szekrényre mutatott.

– Vegyen vizet, mert néhány óráig nem lesz!

Lizzy megtöltött vízzel egy palackot, és a kávés kancsót.

– Egy kávét? – emelte fel aztán az üvegkannát. – Csak nescafé van, ha az megfelel!

– Tökéletes lesz! – mondta Rick, majd lehajolt, benyúlt a fehér szekrénybe, és elzárta a vizet.

A lány bekapcsolta a vízforralót, és amíg melegedett a víz, elővett két bögrét és az üveget, amiben a kávépor volt.

– Cukrot, tejet?

– Simán iszom, köszönöm!

A férfi kiment, ő pedig elkészítette a kávékat. Megfogta a bögréket, kivitte, és az egyiket Rick felé nyújtotta, aki addigra már felvette az overált. Ő elvette, és a lányra nézett.

– Elég régi már ez a mosó, csoda, hogy eddig nem okozott nagyobb bajt!

– Már én is használtan vettem, néhány hónapja szét is akart esni, de hála az egyik barátomnak, össze tudta foltozni. Ugye meg tudja csinálni!

– Igen, de nem ígérhetek semmit. Ha adhatok egy jó tanácsot, akkor érdemesebb lenne egy újat venni, mert ez itt előbb, vagy utóbb többe fog kerülni!

Lizzy egy nagyot sóhajtott.

– Tudom, csak hát… na, mindegy! Hogy ízlik a kávé?

– Nem egy Espresso Italiano, de azért elmegy.

– Sajnos a kávégép is tönkrement.

– És úgy látom, hogy egy festés sem ártana! Jaj, bocsánat! Semmi közöm hozzá, de néha nem tudok lakatot tenni a szájamra.

– Igaza van, kész katasztrófa a szalon!

– Ha bármiben segíthetek, csak szóljon! Olcsón dolgozom, és igazi ezermester vagyok!

Rick megitta a kávéját, a bögrét Lizzy felé nyújtotta, aztán a hajmosóra fordította a figyelmét.

– Sok vendége van? – kérdezte egy kis idő után.

– Nem panaszkodom. És magának? Sok az elromlott csaptelep?

– Ahhoz képest, hogy még csak néhány hete vagyok itt, rengeteg a munkám!

– Néhány hete?

– Igen, nemrégen érkeztem a városba.

– És merre járt előtte?

– Itt is ott is, de most Silverville-ből jöttem – felelte Rick.

– Még sohasem jártam ott!

– Egyszer menjen el! Gyönyörűek a hegyek arra felé!

Egy ideig egyikük sem szólt. A lány figyelte, ahogy a férfi leszereli a csapot, majd lefűrészeli a csöveket a mosdó hátoldalánál. Fűrészelés közben megfeszültek az izmok Rick bicepszén.

– Minden vízvezetékszerelő ilyen jó kondiban van?

– Tessék? – nézett fel a férfi.

– Minden szerelőnek így dagadnak az izmai?

– Ja, rájuk gondol? – kérdezte Rick, miközben megtáncoltatta a muszklijait.

– Aha!

A férfi elmosolyodott.

– Remek a feszültség levezetésére! – mondta.

– De látványra sem utolsó! – nevetett fel Lizzy.

Rick visszafordult a mosó felé.

– Még egy jó óra, és megleszek!

*

Lizzy becsöngetett a hatalmas, sötét homlokzatú házba. Egy fehér zakós, idősebb férfi nyitott ajtót neki.

– Miss Stevenson! – szólt az inas, miután becsukta mögötte az ajtót.

– Gerard! – felelte vidáman a lány.

– Mrs. Wilson a nappaliban várja!

Gyönyörű, világos előtér fogadta. Az egyik oldalon a tört fehér fal előtt egy hosszúkás, fekete asztal állt, rajta fehér, kerámia kaspó egy szép, zöld növénnyel, felette egy fehér, rusztikus keretű tükör lógott. Vele szemben modern, fehér-fekete korláttal szegélyezett lépcső vezetett fel az emeletre. A vörösfenyő padlón fehér szőnyeg futott végig, egészen a bejárattal szemben elhelyezkedő nyitott nappaliig, ahonnan beszélgetés hallatszott.

A lányt még mindig elképesztette a hatalmas előtér, a drága bútorok és a fényűzés, de akár bevallotta, akár nem, a jó ízléssel berendezett ház mindig jó érzéssel töltötte el. Végigsietett a hallon. A nappaliban Loren, Greg anyja telefonon beszélt, egy sötét asztal mellett, amin egy tálcán fehér, porcelán kanna és csészék álltak, egy fehér tányéron pedig aprósütemények voltak. Amikor észrevette őt

elbúcsúzott a telefon túlvégén levőtől, és letette a készüléket.

– Lizzy! – szólt. A nő sűrű, sötétbarna haja szabadon omlott a vállára, egészen a háta közepéig. – A fiam a műhelyben van, de gyere, ülj le egy kicsit és igyál meg velem egy csésze teát! – paskolta meg maga mellett a krémszínű kanapét. – Nagyon csinos vagy, drágám! Igazán remekül áll ez a fekete ruha! Greg mesélte, hogy elromlott a csap a szalonban, sikerült megcsináltatnod?

– Igen, talán egy ideig nem lesz baj vele! – felelte, miközben odasétált, és leült a nő mellé.

– Kérsz egy kis sütit? – kérdezte Loren, és a tányérra halmozott desszertekre mutatott.

Elvett egy kis, kerek édességet, és beleharapott.

– Ez isteni! – áradozott. – Mi van benne?

– Chilis csoki, a tetején pedig tökmag.

– Nagyon finom! – vett el egy újabb kekszet.

– Köszönöm, drágám, de jobb lenne, ha leállnék a sütéssel, mert a végén még gurulni fogok! – sóhajtotta a nő.

– De hiszen olyan karcsú vagy, mint egy nádszál!

– Ja, mert a bűnözés után elmegyek futni, vagy rollerre pattanok, és meg sem állok az edzőteremig!

– Stella is említette valamelyik nap a rollert. Valóban olyan jó?

– Stella, ő az új társad, ugye?

A lány bólintott.

– Ha azon gondolkodsz, hogy megérné-e venni egyet, akkor a válaszom egyértelműen, igen! Szerintem, nagyon élveznéd! – nézett a nő a lányra. – És most, hogy Greghez költözöl, rollerrel néhány perc alatt a szalonban tudnál lenni!

Lizzy elmosolyodott. Valóban jó ötletnek tartotta, de azt is tudta, hogy egy ideig nem fog beleférni a keretbe még egy roller is.

*

Végig sétált a ház mellett, aztán rátért egy gyalogútra, ami fűbe süllyesztett, szürke kövekkel volt kirakva. Az út két oldalán apró, gömb alakúra nyírt bokrok álltak, közöttük színes virágokkal teli ládákat helyeztek el. Az út egyenesen egy pajtaszerű épületig vezetett. Az ajtaja nyitva volt, frissen forgácsolt fa illata érződött a levegőben. Bekukucskált.

Greg a munkapadnál állt, háttal neki. Széles válla a fekete póló alatt megfeszült a fizikai munkától, kopott farmerján piszok foltok éktelenkedtek.

Szerette, amikor lazán öltözködött, és nem méregdrága öltöny feszült hibátlan testén. Bár igazság szerint, az is élvezettel töltötte el, ha abból kellett kihámoznia Greg gyönyörű testét. Már a puszta gondolattól is elakadt a lélegzete.

Óvatosan belépett, és lábujjhegyen mögé lopakodott. Muszáj volt megérintenie, éreznie kellett forró bőrét a tenyere alatt. A férfi egy satuba fogott fadarabot gyalult, miközben halkan dudorászott. A pólója alá nyúlt, és a dereka köré fonta karját, ujjai végig szántottak a kemény, izzadt hason. A férfi egy pillanatra megmerevedett, aztán elengedte a gyalut, és megfordult.

– Még mindig nagyon szexi, amikor fizikai munkát végzel! Piszkos gondolatokat ébreszt bennem! – mondta a lány, miután elvált az ajkuk egymástól.

Greg szeme elsötétült.

– Akkor ki sem mozdulok innen!

– Szóval, ha jól értem, akkor ide kellene költöznöm?

– Kicsit kényelmetlen lenne itt! – csapott a kemény asztalra.

– Az albérletem után, már semmi sem az!

– Lizzy, te ennél sokkal többet érdemelsz! – két tenyere közé fogta arcát. – Meg akarok neked mindent adni, még azt is, amire nem is gondolnál!