Rebecca Blackhorse

Otokojaku

Made in Japan No. 6

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-01-3228-0

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

Előszó

A takarazuka egy olyan 100 éves, japán zenés műfaj, amelyben minden szerepet nők játszanak. Ez persze nem egyedülálló jelenség a színháztörténetben, és elsődlegesen esztétikai érvekre vezethető vissza. Öt különböző szintre, illetve csoportra tagozódik, ezek nem csupán minőségi, de műfaji megjelölések is. A legmagasabb az úgynevezett sora-gumi, vagyis kozmosz-csoport, ahol a művésznők tánc- és énektudása, színészi teljesítménye egyformán fontos szerepet játszik. A takarazuka mindazonáltal széles skálán mozog, a revütől a baletten keresztül egészen a musicalig szinte minden megtalálható. Számos népszerű témát feldolgoztak, mint a Karamazov testvérek, az Ének az esőben vagy a Casablanca.

Mint minden területen Japánban, itt is szigorúan meghatározott hierarchia működik, és ahhoz, hogy valaki kiérdemelje az elsőknek járó címet, többévnyi kemény munka szükségeltetik, hiszen már a képzésre bejutni is nagyon nehéz. Az első évben döntik el, ki milyen szerepre alkalmas, utána ennek megfelelően alakul a képzése. A női szerepeket játszó művésznőket muszumejakunak (muszume – nő, jaku – szerep), a férfiszerepeket alakítókat pedig otokojakunak (otoko – férfi, jaku – szerep) nevezik. Az itt fellépő művésznők természetesen más, hagyományos színházakban is játszanak. Igen lelkes és nagyszámú rajongótáborral rendelkeznek, akár a szumó birkózók. A fanok hatalmas felvonulások keretében ünneplik kedvenceiket. Az otokojakuk történetéhez ugyanakkor hozzátartozik a II. világháború idején tanúsított bátorságuk és helytállásuk is.

1. A máltai sólyom éneke

Ogivara Haruki, tokiói rendőrtiszt, előzékenyen előreengedte a vendéget, majd utána oldalazott a két széksor között. A gaidzsin megvárta, amíg Ogivara egészen mellé ér, aztán kölcsönös udvariaskodás következett arra vonatkozóan, hogy ki foglaljon először helyet, amit végül egy házaspár érkezése szakított félbe, akik mosolyogva törtek utat. Végül Ogivara és a gaidzsin megegyeztek abban, hogy egyszerre ülnek le. Ogivara kényelmesen elhelyezkedett a széken, majd oldalra fordult a vendéghez.

– Edward szan, igazán kár, hogy ma nem láthatja A máltai sólymot – kezdte a magyarázkodást, mintha legalábbis ő lenne az igazgató, akinek a szeszélye folytán megváltozott a műsor –, de biztos vagyok benne, hogy a Tűz Japán felett ugyanúgy elnyeri majd a tetszését.

– Emiatt felesleges aggódnia, Haruki szan – bólintott Edward Williams különleges ügynök, jelenlegi minőségében külső szakértő –, mindkettő kiváló választás lenne.

Williams igyekezett megnyugtatni a házigazdát játszó Ogivara Harukit, aki láthatóan azóta gyötrődött e miatt a kellemetlenség miatt, hogy megpillantotta a bejáratnál kihelyezett plakátot. Edward Williams e tekintetben viszont igen engedékeny volt egy régi emléknek köszönhetően.

– Kényelmes a széke, Edward szan? – kérdezte Ogivara, mintha nem lenne minden ülés egyforma.

– Igen, köszönöm – válaszolta Williams, miközben csillogó tekintettel nézelődött. Amióta ugyanis belépett a Takarazuka Szakuranbo épületébe, újra tizenhat évesnek érezte magát, bár akkor a hátsó ajtón próbált besurranni az egyik öltözőbe, persze nem akármelyikbe. Mielőtt elérhette volna, lebukott, de nagyon elnézőek voltak vele szemben, talán mert még a célszemély is a pártjára állt.

„Arita Kijo – mondta magában Williams az akkor népszerű művésznő nevét. – Azóta már halott” – tette hozzá néhány másodperccel később, ez azonban csöppet sem kedvetlenítette el, mert számára a nő, akárcsak maga az emlék, halhatatlan maradt.

Williams már szinte látta Arita Kijo karcsú alakját, az arcát, ahogy rámosolyog, amikor a mellette ülő Ogivara alig hallhatóan felsóhajtott:

– Már elkezdődött.

Williams összeráncolta a homlokát. Az előadásig még legalább öt perc volt hátra, tehát a tokiói rendőr megjegyzése valami egészen másra vonatkozhatott.

– Mi kezdődött el, Haruki szan? – hajolt közelebb.

Ogivara meglepődött. Igen! Már megint megfeledkezett arról, hogy ez a gaidzsin tud japánul.

– Csak egy ostoba semmiség, Edward szan. Semmiség – vágta rá.

– Azért bátran ossza meg velem – mosolyodott el Williams, akit mindig is érdekeltek az efféle semmiségek.

– Remélem, hogy az előadás alatt nem jár majd folyton a szájuk – szólt hátulról egy öblös hang; egy kevésbé udvarias tokiói őslakos, aki nem nagyon szívelte az ilyen fecsegő nézőket, főként nem a közeli sorokban.

– Elnézést! – fordult hátra egyszerre Ogivara és Williams.

– Elnézést! – ismételte ingerülten a férfi.

– Talán jobb, ha később mondja el – súgta Williams.

Ogivara Haruki bólintott, és bízott abban, hogy a gaidzsin az előadás végére az egészet elfelejti.

Williams visszadőlt, majd újra elmerült az emlékezés tengerében, és mire az első alakok feltűntek a függöny mögött, ő már egy egészen más előadáson vett részt, az agya ugyanis különös módon összekombinálta a huszonhat évvel ezelőtt látottakat azzal, ami éppen előtte zajlott. Úgy bámulta a színpadot, mint a kissrácok kedvenc rajzfilmjük legújabb epizódját a tévében, és egy külső szemlélőnek akár úgy is tűnhetett, hogy valamiféle furcsa transzban van.

Ezzel szemben Ogivara Haruki nagyon is a jelen problémáival volt elfoglalva.

„Már elkezdődött – gondolta. – Már elkezdődött a vadászat Otoka Juri fejére – fejezte be a mondatot. – Mi másért változtatták volna meg a műsort? – érvelt. – De biztosan tévedek… Igen… Biztosan tévedek… Ez csak véletlen egybeesés lehet” – állapította meg végül, de az a bizonyos rossz érzés továbbra is megmaradt benne.

Lopva a mellette ülő gaidzsinra nézett.

„Alan szannak igaza van” – jegyezte meg, és már határozottan örült annak, hogy előző este egy rövid e-mailváltás keretében használati utasítást kért a Japánba látogató FBI-ügynökkel kapcsolatban. Bár három napja, amikor a megszokott módon elfoglalta a nemrégen kiutalt posztját a kikötőben, még maga Ogivara Haruki sem sejthette, hogy egy bizonyos Samuel Theofil Peters ténykedése hamarosan és jó alaposan felforgatja majd szürke hétköznapjait.

Ogivara a reggel első nyomtatványát töltötte ki, és megpróbált valami használhatót kiszűrni a rakodómunkás beszámolójából, közben apró kortyokban itta a még forró kávét, ez volt ugyanis az egyetlen hőforrás azon a hűvös őszi napon abban a kis kabinban, ahol az elmúlt másfél hónapban dolgozott. Aztán váratlanul kopogtak az ajtón, majd bevágódott Muro Rjo hadnagy, akivel korábban együtt dolgozott. A fiatal férfi magasabb beosztásban volt ugyan, mint Ogivara, de apjaként tisztelte az idősebb rendőrtisztet. Muro már az első perctől – attól a pillanattól, hogy az idősebb férfit áthelyezték a kikötőbe – Ogivara rendőrtiszt visszahelyezésén ügyködött, mivel ő pontosan tudta azt, amire a tiszteletre méltó Nagata Totoja főfelügyelő csak pár héttel később jött rá, amikor megpillantotta a Muro asztalán tornyosuló aktákat: Ogivara nemcsak a tapasztalata, de a munkabírása miatt is nélkülözhetetlen. Nagata persze magától nem másíthatta meg a döntést, de a Seattle-ből érkezett szövetségi kérés kiváló ürügyként szolgált.

Muro Rjo becsukta maga mögött az ajtót, a helyiség hirtelen nagyon szűk lett, mert nem ekkora tömeg befogadására tervezték – értendő a tömeg jelen esetben három átlagosan sovány főre. Muro meghajolt, majd megigazította a szemüvegét, mint mindig, ha zavarban volt.

– Jó reggelt, Haruki szan!

– Jó reggelt, Rjo szan! – viszonozta az üdvözlést Ogivara Haruki.

– Nagata Totoja főfelügyelő látni szeretné – folytatta Rjo. – Az egyik közrendőr majd átveszi a munkáját, már odakint vár.

– Igen, Rjo szan – állt fel az idősebb tiszt.

A rakodómunkás értetlenül kapkodta a fejét, amikor Muro és Ogivara elhagyta a kabint, de kezdett megnyugodni a morcos közrendőr láttán, aki elfoglalta az üresen maradt széket. A rend rendíthetetlennek látszó őre gyorsan végigfutott az előtte heverő papírokon.

– Na, kérem, hogy is állunk azzal a konténerrel? – kezdte fontoskodva, ekkor a munkás minden aggodalma elszállt.

Muro, aki ezúttal is csak a sofőr szerepét játszotta, semmivel sem tudott többet a dologról, mint Ogivara, de egész úton beszélt, hogy minden folyamatban levő ügyről tájékoztassa a férfit. Titkon abban reménykedett, hogy az idős tisztet végérvényesen visszahelyezik mellé.

Ogivara csak hallgatott, mert nem nagyon tudta mire vélni ezt az egész felhajtást. Már csendesen beletörődött új helyzetébe, és kezdte kialakítani a napirendjét a jelenlegi útvonalnak megfelelően, ami nem kis fejtörést okozott, hiszen búcsút kellett vennie a kedvenc kifőzdéjétől, sőt, az újságostól is.

Minden előzetes várakozás ellenére azonban – hiszen Muro és Ogivara is tőle remélte a váratlan fordulat megindokolását – Nagata Totoja főfelügyelő sem bizonyult valami bőbeszédűnek, bár sosem volt az a szószátyár alkat.

– Aszuhara Kaii ügye még mindig lezáratlan – vettette oda szigorúan Ogivarának, mert ez nyilvánvalóan a kikötőbe áthelyezett tiszt hibája volt. – Tegnap beszéltem az FBI munkatársával, akitől megtudtam, hogy ideküldenek egy szövetségi ügynököt, hogy nézze át a nálunk levő teljes anyagot.

„És reméljük, egy tolmácsot is mellé, aki mindezt lefordítja neki” – bólintott mélyen Ogivara.

– Maga lesz a segítségére! – parancsolta Nagata főfelügyelő; ez minden szempontból bölcs döntés volt, de főként azért, mert Ogivara tudta a legtöbbet Aszuharáról, vagyis mindent, amit egy tokiói rendőrnek tudni lehet. – Legyen gondja arra is, hogy jól érezze magát! – csapta hozzá. – Azt akarom, hogy a gaidzsin mindennel elégedett legyen!

– Igen, Totoja szan – hajolt meg Ogivara Haruki.

Pár perccel később pedig már a régi asztalánál állt, és Muro Rjóval együtt a tömör parancs értelmét fejtegették.

– Nyilvánvaló, hogy visszakapta a régi pozícióját, Haruki szan – magyarázta Muro. – Ez egyértelműen kitűnik – jegyezte meg.

– Erre a rövid időre – mondta Ogivara, akit kevésbé lelkesített a gondolat, hogy egy biru-gaidzsint kell majd pesztrálnia, ráadásul semmit sem tudott az illetőről, még a nevét sem. – Akkor most menjek vissza a kikötőbe és holnap a reptéren kezdek, Rjo szan? – fordult a fiatal rendőrtiszt felé.

– Jobb lenne előkészíteni az anyagot, és talán belepillanthatna a többi aktába is, Haruki szan – válaszolta halkan Muro.

– Igen, azt hiszem, igaza van – nézett az asztalra Ogivara.

– Haruki szan, az e-maileket átküldtem – lépett mellé váratlanul egy közrendőr. – Totoja szan kért, hogy szóljak magának – magyarázta az értetlen tekintetek láttán.

– Köszönöm – vágta rá Ogivara.

– Na, látja! Igazunk volt – mosolygott Muro Rjo, majd gyorsan gépelni kezdett; némileg önhatalmúlag vette kezébe az irányítást, de mivel az utóbbi időben ő kezelte Ogivara hivatali levelezését, ezt senki sem kérte volna rajta számon. – Meg is van! A levelet egy bizonyos Samuel Peters ügynök írta… – tolmácsolta a levél tartalmát. – Ha jól emlékszem, ő volt az, aki magát is kihallgatta Seattle-ben.

Erre Ogivara Haruki is jól emlékezett, így bólintott.

– Várjon!... Williams! Williams ügynök holnap tizenegykor érkezik – folytatta. – Williams? Nem ismerős.

Ogivara Harukinak sem tűnt annak, éppen ezért megrázta a fejét.

– Biru-gaidzsin – szólt néhány másodperccel később Muro, majd harsány nevetésben tört ki.

– Biru-gaidzsin – ismételte Ogivara szolid mosollyal az arcán.

– Rjo szan, már megint egy biru-gaidzsin? – kérdezte a másik asztalnál ülő tiszt, Konisi Maszu.

Muro bólogatni kezdett.

– Az jó! Legalább nem fogunk unatkozni – jegyezte meg Konisi éles szarkazmussal a hangjában, majd visszafordult a gépéhez.

Ogivara eközben már azon morfondírozott, hogy mit érthetett Nagata Totoja azon, hogy a gaidzsin érezze jól magát. Talán arra akart célozni, hogy este vigye el egy karaoke-bárba? Vagy valami másra gondolt? De ezzel a problémával már nem akarta Murót terhelni, ezért is vette a bátorságot, hogy megírja azt az e-mailt Duchat-nak, aki a maga keresetlen stílusában többek között a következőt válaszolta:

„Williams jó ügynök, csak kissé hibbant. Ha lehet, kössenek csengőt a nyakába, hogy mindig tudják, hol jár. Egyébként korábban Japánban élt, és jól beszéli a nyelvet – még egy ok arra a bizonyos csengőre. De hogy mihez lenne kedve, azt sajnos nem tudom, de kérdezze meg tőle nyugodtan.”

Ogivara Haruki mindezt úgy fordította le magában, hogy ezzel a Williamsszel nagy baj nem lehet, csak szemmel kell tartani, mert szeret elkóricálni. Végül is ez nem a legrosszabb, és ha figyelnek, nagy baj nem történhet. Ezzel a kérdést lezártnak tekintette, és lefeküdt aludni, hogy másnap kipihenten jelenhessen meg Nagata előtt, aki bizonyára még néhány baráti tanácsot fog adni a gaidzsinnal kapcsolatban.

Williams gépe azonban két órát késett, ezalatt pedig Ogivara számtalan programot állíthatott össze a délutánra, mert Nagata főfelügyelő még indulás előtt finoman az értésére adta, hogy a munkát csak holnap kezdjék meg, ezért a rendőrtiszt inkább arra törekedjen ezen a napon, hogy lenyűgözze a nyugati kollégát, és nem utolsósorban megismertesse Tokió szépségével és nevezetességeivel, messzire kerülve a Ropongi nemkívánatos részeit. A rendőrtiszt egy lazább és egy valamivel kulturálisabb összeállítást is készített, és úgy számította, hogy az első útjuk a kényelmes szállodához vezet majd.

Azt persze nem tudhatta, hogy ez egyáltalán nem egyezett a gaidzsin által készített tervvel. Edward Williams ugyanis a megérkezés után laza levezetésként Aszuhara Kaii lakásának megtekintését szerette volna beiktatni, aztán aktaolvasgatás estig a tokiói rendőrség impozáns épületének egyik helyiségében, majd előadás a Takarazuka Szakuranbóban, ahová azóta szeretett volna újra eljutni, amióta a családjával elköltöztek Tokióból.

Ogivara a gaidzsin javaslata hallatán zavartan igent mondott, mert nem nagyon jutott más lehetőség az eszébe, de volt némi lelkifurdalása, amiért előtte nem kérte ki Nagata véleményét, mivel akkor még nem sejtette, hogy hamarosan a főfelügyelő irodájában köt ki megint.

A taxi így először Aszuhara Kaii lakásához hajtott, és az utcán várakozott türelmesen, amíg a két utas odabent nézelődött.

– Két héten keresztül dolgoztak itt az embereink, Edward szan – magyarázta Ogivara Haruki, miközben Williams a hálószoba falába épített immár üres szekrényt méregette. – Sajnos semmit sem találtak. Aszuhara Kaii alapos munkát végzett, minden nyomot és bizonyítékot eltüntetett.

– Az az ajtó a fürdőszoba, ahol a levelet találta, Haruki szan? – mutatott Williams a fal felé.

– Igen – válaszolta Ogivara, de jól leplezte pillanatnyi megdöbbenését.

– Szép lakás – jegyezte meg elgondolkodva Edward Williams a vizsgálódás végeztével. – Nem lehetne pár napra kibérelni?

A rendőrtiszt csodálkozva nézett a gaidzsinra.

„Kibérelni Aszuhara Kaii lakását! Micsoda ötlet! – aztán hirtelen belényilallt a felismerés. – De lehet, hogy nem is annyira nagy ostobaság!”

– Ezt meg kell beszélnünk Totoja szannal – válaszolta végül.

– Természetesen, Haruki szan – bólintott Williams.

Muro Rjo és Konisi Maszu igencsak meglepődött, amikor a délután kellős közepén betoppant Ogivara Haruki a biru-gaidzsinnal. Néhány kötelező bemutatkozás után, amelyek keretében Williams megismerkedhetett a rendőrkapitányságon dolgozó fontosabb személyekkel, és minddel névjegyet is cserélt, sikerült bejutni Nagata ajtaján, aki a különös javaslat hallatán először csak annyit mondott:

– Micsoda ötlet!

Williams nem igazán tudta eldönteni, hogy ez a kifejezés megdöbbenést vagy lelkesedést takar, ezért gyorsan sorolni kezdte az érveit.

– Totoja szan – hajolt meg bevezetőül –, a lakás üresen áll, nincs embere arra, hogy állandóan őrizzék, és meglehet, hogy előbb-utóbb odatéved valaki, aki üzenetet hoz Aszuhara Kaiinak, vagy éppen tőle, és akkor talán kapóra jönne, hogy van ott egy emberünk.

Ez elgondolkodtatta a főfelügyelőt.

– És ha magára támadnak? Hiszen még fegyvere sincs – vágott vissza Nagata.

– Vállalom a felelősséget – vágta rá Williams, annál is inkább, mert a fegyvere sincs kitétel egyáltalán nem volt igaz. Bár a szolgálati revolvert Seattle-ben hagyta, de a korábban hasznosnak bizonyuló késkészletét azért ide is magával hozta.

– Rendben, de ezt írásban is kérem! – egyezett bele a főfelügyelő, a feltétel azonban némi óvatosságról tanúskodott.

Tizenöt perccel később Muro Rjo és Ogivara Haruki segítségével elkészült a gaidzsin írásos nyilatkozata, amellyel Nagata igen elégedett volt, és gyorsan két példányban el is raktározta a fontos iratok közé, mert egyre inkább az volt az érzése, a későbbiekben még jól fog jönni.

Az aktaolvasgatásról szerencsére sikerült lebeszélni a gaidzsint, aztán mindenáron meg akarták győzni arról, hogy ő tulajdonképpen holtfáradt, és pihennie kellene még az előadás előtt. Williams engedett az erőszaknak, és visszavitette magát Aszuhara Kaii lakására, miközben Ogivara Haruki megszerezte a jegyeket Muro Rjo minden ravaszságát és a rendőrigazolványt is latba vetve.

Lényegében így került Ogivara Haruki egy gaidzsin társaságában a Takarazuka Szakuranbo előadására, és éppen azon gondolkozott, miért kellene csengőt kötni Edward Williams különleges ügynök nyakába.

Egy öltönyös alak sétált el a kirakat előtt. Hosszú kabátot viselt, amit szándékosan nem gombolt be, hogy valamivel testesebbnek tűnjön. Egy pillanatra megállt, végigmérte a kirakati bábukat, majd gyors léptekkel továbbsietett.

Egy nyugati stílusú étterem felé vette az útját – félhomályos, kevésbé felkapott hely. Ideális titkos találkák lebonyolítására, vagy magányos vendégek fogadására. Mikor belépett, levette a kabátját, majd körbenézett, végül elindult hátra. Leült az egyik hátsó asztalhoz, amelyet a bejárat felé egy hatalmas növény és egy paraván takart el majdnem teljesen. A bejárattal szemben foglalt helyet, a kabátot a fal felőli székre fektette. Jóformán le sem ült, amikor mellette termett egy pincér, de végig sem hallgatta a férfi mondandóját, egyből leintette: tökéletesen jó lesz a napi menü.

Miközben az ételre várakozott, folyton a bejáratot figyelte, mintha várna valakit. Pedig éppen azt akarta elkerülni, hogy összefusson velük. Délelőtt már volt hozzájuk szerencséje – ha lehet így mondani –, és köszöni szépen, de nem kér belőle még egyszer.

Kétségtelen viszont, hogy az ő hibája volt. Tudnia kellett volna, hogy előbb-utóbb bekövetkezik, bár lelke naiv része még ezek után sem nagyon akarta elhinni, ami történt. Volt azonban ugyanannak a léleknek egy jóval tapasztaltabb fele, ami sokkal józanabbul, olykor már-már rideg kegyetlenséggel gondolkodott. Jelen pillanatban is ez vezérelte.

Akkor történt, amikor a hátsó ajtón kijött az épületből. Már vártak rá. Két fickó, eddig még sosem látta őket, de ahogy megpillantotta a gúnyos mosolytól eltorzult arcukat, rögtön tudta, hogy mit akarnak. A falhoz kényszerítették, hátrálnia kellett. Túl gyorsan történt.

– Nem is tudom – húzta elő a kését az egyik. – Kár volna összeszabdalni ezt a csinos pofikát. Mit gondolsz?

– Inkább lentebb kellene használnod a szerszámodat! – vágta rá röhögve a másik, és elkapta a jobb csuklóját.

A fickó szorítása túl gyenge volt, biztosan nem számított ellenállásra. Neki azonban ennyi épp elégségesnek bizonyult. A következő pillanatban kitépte a kezét, majd megragadta a kést tartó csuklót, és a pengét belemártotta a másik mellkasába, aztán hátralökte a vélhetőleg már élettelen vagy még haldokló testet. Így szabaddá vált az út, és nem törődve azzal, mit hagy maga mögött, elfutott, ahogy csak a lába bírta. Pár perccel később egy ismeretlen sikátorban mert csak megállni, hogy kifújja magát.

Amikor sikerült összeszednie a gondolatait, hazafelé indult, de nem az általában használt útvonalon. Pár utcával lejjebb azonban eszébe jutott valami egészen más megoldás, és beült inkább egy moziba. Sötétedés után ment a ház közelébe, és a gyanúja be is igazolódott. A szomszéd ház előtt lassú, nyugodt léptekkel elsétált, de közben felnézett a lakás ablakaira, ahol a függönyök óvatosan félrehúzva, bentről pedig halvány lámpafény szűrődött ki.

Balsejtelmeit csak erősítette, amikor félórája megpróbált pénzt felvenni, de az automata szerint egyetlen jen sem volt a számláján. A másik számláról viszont nem tudtak, arról sosem beszélt senkinek, különben sem a saját nevén tartották nyilván. Így volt némi helyzeti előnye, legalábbis egyelőre.

A nézők nagy része már rég kidübörgött, de ez a gaidzsin még mindig a színpadot bámulta furcsán csillogó, enyhén fátyolos tekintettel.

– Jól van? – kérdezte óvatosan Ogivara Haruki.

– Persze! – pattant fel Williams. – Csak olyan hamar vége lett – szabadkozott.

Ogivara bólintott.

– Az étterem itt van a közelben – folytatta a rendőrtiszt.

Majd nagy nehezen átjutottak a folyosón, és már a kijárat felé tartottak, amikor néhány percre megálltak. Miután Ogivara felvette a kabátját, és akkurátusan végiggombolta, hirtelen ráeszmélt, hogy a gaidzsin eltűnt a kifelé tülekedő emberek között. Kétszer is végigverekedte magát a tömegen, oda és vissza, de végül kénytelen volt kisodródni a többiekkel az utcára. A helyzet már-már kezdett kétségbeejtővé válni, mindenütt csak japán arcokat látott, sehol a gaidzsin. Aztán hirtelen megragadta valaki a karját.

– Kissé elkeveredtem – mosolygott Williams –, de bíztam benne, hogy megtalálom, esetleg maga talál meg engem, Haruki szan.

Ogivara bólintott.

– Erre menjünk – mutatta az utat, viszont feltűnt neki, hogy a gaidzsin közben eléggé furcsán szorítja magához a kabátját. – Látom, eléggé fázik, de ne aggódjon, az étterem nagyon közel van, gyalog alig öt perc.

– Nem fázom – jegyezte meg Williams –, csak összeszedtem ezt-azt a művészbejáró melletti kuka mellől.

Ogivara megtorpant, majd döbbenten nézett a gaidzsinra.

– Nem tudtam, hogy a kuka melletti szemét elvétele sérti a tokiói törvényeket – magyarázta Williams megszeppenve.

– Nem sérti a törvényt, csak nem szokványos eljárás – mondta zavartan a rendőrtiszt.

– Csak egy poszter, néhány kép és egy brosúra, de ha jobbnak látja, inkább visszaviszem – ajánlotta a gaidzsin bűnbánó arccal, és a félhomályba burkolózó kis utcára mutatott.

– Inkább tartsa meg! Menjünk! – intett türelmetlenül Ogivara, mivel arra gondolt, csak rontana a helyzeten, ha a gaidzsin visszamenne a kukákhoz, vagy ami még rosszabb, ezt az utat együtt tennék meg.

– Teljesen tiszta, nem régen rakhatták ki. Egyébként is, ha nem hozom el, lenyúlja más – tette hozzá.

Ogivara kezdte kényelmetlenül érezni magát, és az az étterem már egyáltalán nem is tűnt olyan jó ötletnek egy kukázó gaidzsinnal, aki esetleg várakozás közben valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag ezt-azt behoz a hátsó udvarból.

– Talán jobb lenne, ha elhagynánk a vacsorát – szólalt meg pár lépéssel később a gaidzsin, mintha pontosan tudná, mi jár a tokiói rendőrtiszt fejében. – A bocsánatát kell kérnem, mert megsértettem – állt meg. – Ostobán viselkedtem, bocsásson meg! – hajolt meg, aminek következtében a kabátja alá rejtett egyik fotó kiesett.

Ogivara automatikusan viszonozta a meghajlást, de a figyelmét a kép kötötte le. A kép, amelyen az elegáns öltönybe öltözött Otoka Juri meredt rá metsző pillantással, és miközben a gaidzsin várakozva nézett rá, hogy végre kimondja a varázsszót: megbocsátok, a rendőrtiszt felemelte a lapot a földről.

– Otoka Juri, ő játszotta volna Bogart szerepét, Sam Spade-et A máltai sólyomban – mondta Williams, hogy végre kicsikarjon már valamit ebből a hallgatag japánból. – Egy másik darabban már láttam, és egyből levett a lábamról. Kamikaze, ez volt a címe. Hát, egy gaidzsin sem tette zsebre, amit ott kaptunk, de nekem nagyon tetszett. Egyébként azt tudta, hogy Otoka írta a történetet és a szövegét is? – fűzte tovább a monológot. – Úgy vélem, nagyon hasonlít Arita Kijóra…

– És ezt a kuka mellett találta? – nézett fel gondolkodva Ogivara.

– Esküszöm! Oda volt letéve a földre szépen egy kupacba – kezdte a vallomást Williams. – Azért mentem oda, mert régen… egyszer… már jártam ott, és látni akartam azt az ajtót, ha már újra be nem juthatok. Aztán megláttam ezeket a földön, és muszáj volt elhoznom, mert nem hagyhattam, hogy esetleg megázzanak.

– A brosúrák is? – faggatózott tovább a rendőrtiszt.

– Több száz, alacsony oszlopokba rakva – bólintott Williams. – Nekem egy is elég, ezért a többit inkább otthagytam.

– Mindentől megszabadultak – mondta Ogivara a képet méregetve.

Williamst nagyon izgatta, hogy ki szabadult meg és mi mindentől, de nem volt abban a helyzetben, hogy rákérdezhessen, és hogy az akut kíváncsiság még jobban gyötörhesse, eszébe jutott, amit a rendőr mondott: már elkezdődött.

– Sajnálom – nyögte ki végül.

– Igen-igen – jegyezte meg Ogivara, aki az elmélete helyességét nyugtázta ebben a pillanatban, majd hirtelen a gaidzsin felé fordult. – Bocsásson meg! – hajolt meg, aztán visszaadta a képet.

– Én kérek bocsánatot! – vágta rá Williams, közben a japán férfi arcát fürkészte. – Mi kezdődött el? – próbálkozott ismét.

– Fogok egy taxit!

Williams alig észrevehetően elhúzta a száját.

„Félek, hogy nem leszünk valami jó barátok, most végleg elvágtam magam nála” – állapította meg magában, majd előszedte a kabát alatt őrizgetett kincseket, hogy ne gyűrődjenek tovább, végül finoman magához ölelte őket.

Hétfőn reggel, amikor Peters személyesen jött le hozzá az irodájába, és gyanúsan kedélyes mosollyal beavatta a tokiói küldetés részleteibe, tulajdonképpen örült a dolognak. Williams tudta, hogy azért küldik ilyen messzire, az óceán másik partjára, hogy a mindent átfogó nagy razziaroham időtartama alatt ne legyen útban. Ugyanezért kapott Mackenzie és Carson teljesen váratlanul két hét szabadságot. Williamsnek persze nem jár olyan, mert esetleg olyan ostoba dolgokra fecsérelné az idejét, hogy kipakolja Mina és a saját holmiját, amelyek végül Williams bérleményében kötöttek ki. Egyedül talán azért volt a férfinak némi bűntudata, mert a nőt magára kellett hagynia a hatalmas dobozrakások között, de Mina megnyugtatta, hogy a néhai Jangoknak köszönhetően örül, ha aludni lesz ideje, és eközben a dobozok egyáltalán nem fogják zavarni.

Edward Williams egészen lázba jött az utazás gondolatára, és rögtön neki is látott, hogy megtervezze a szabadidő leghasznosabb eltöltését. Túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen élőben látni Otoka Jurit a Takarazuka Szakuranbo színpadán, de úgy vélte, ha ezen az estén el is szalasztotta, erre még talán lesz alkalma az ittléte alatt.

Mindent gondosan kidolgozott, csak Edward Williams egyvalamivel nem számolt, vagyis egészen pontosan teljesen megfeledkezett róla, ez pedig a helyi rendfenntartó szervek sajátos világlátása volt, az a Flederbach professzort idéző vaskalapos szigor és precizitás, amit neki sosem sikerült elsajátítani. Ogivara őszinte megrökönyödése láttán esett le a tantusz, hogy bármennyire is úgy érzi, mégsem otthon van, és itt egészen más szabályok vannak érvényben, amelyekhez legalább az első napokban nem ártana igazodni.

Kissé szégyellte, de a komfortos kukázást már nem lehetett meg nem történtté tenni, így Williams csak abban bízhatott, hogy a későbbiekben lesz alkalma korrigálni a róla e pillanatban kialakult negatív képet. Titkon pedig elhatározta magában, hogy mostantól nagyon-nagyon jó lesz, udvarias, és legfőképpen nem üti bele az orrát más kukájába, se dolgába.

„Mégiscsak szállodába kellett volna mennem” – gondolta, miközben a taxit hajkurászó Ogivarát figyelte.

A következő pillanatban éles fékcsikorgás hallatszott, majd az autó megállt.

Ogivara Haruki kissé összezavarodott, mivel egyáltalán nem értette a gaidzsin viselkedését. Általában – legalábbis eddig úgy vélte –, hogy jól meg tudta magát értetni a nyugatiakkal, és ő is megértette, hogy azok mit akarnak. De ennél a furcsa rajongásnál, meg a szemétszedésnél elvesztette a fonalat. Kissé szégyellte magát a gaidzsin illetlen viselkedése miatt – Tokió egyik legelőkelőbb színháza mellett a kukánál turkálni –, és azért is, mert mindezt nem tudta megakadályozni. Ezért nem volt más választása, ismét Duchat-tól kért tanácsot.

A francia érdekes módon éppen vonalban volt – Ogivarának úgy tűnt, hogy mindig vonalban van, ezek szerint sosem alszik. A rendőrtiszt röviden leírta a történteket, majd a képernyőt bámulta izgatottan.

„Emiatt ne aggódjon, gyakran csinálja ezt! – kezdte Duchat. – Folyton bizonyítékokat gyűjt, vagy olyasmit, amit annak vél, ez amolyan rossz szokás nála. Jobb lenne, ha beavatná Otoka történetébe, mielőtt saját nyomozásba kezd. És a csengő?”

Ogivara a választól nem lett nyugodtabb, de a csengő szó olvastán önkéntelenül is elmosolyodott.

„Azt hittem, viccel, Alan szan” – írta.

„Nem, nem vicceltem, Haruki. Nehéz lekötni Williams figyelmét, de próbálja meg, és akkor nem lesz gond” – magyarázta Duchat.

Ogivara bólogatni kezdett, amit Duchat nem láthatott, aztán áttért egy másik témakörre, de elhatározta, hogy miután elköszönt a franciától, azonnal felhívja a gaidzsint. Meg akart ugyanis bizonyosodni arról, hogy Williams nem ment-e vissza a kukához.

Edward Williams bezárta maga mögött az ajtót, átsétált a nappalin, majd a hálószobába érve megtorpant, eközben felgyújtott minden villanyt, így az egész lakás fényárban úszott. A szerzeményeit az ágyra tette, levette a kabátját és lefektette az ablak előtt álldogáló karszékre, majd felkapta az egyik bőröndöt, amit korábban az ágy végéhez igazított, feltette a takaróra, végül leült mellé. Gondosan szétrakta a képeket az ágytakarón, és hosszú percekig nézegette őket.

„Otoka Juri… hol lehet Otoka Juri? Mi történt vele? Mit titkol Ogivara? – tette fel a képeknek a kérdést, de azok nem válaszoltak. – Holnap megpróbálok a végére járni, természetesen csakis hivatalos úton, semmi rendbontás” – határozta el, és gyorsan összerendezte a fotókat és a brosúrát, aztán gondosan elrejtette a bőrönd hátsó falán levő rekeszben, amit korábban nemigen használt.

Aztán széthajtotta a plakátot, amiről kiderült rögtön, hogy kettő – de sosem árt, ha több van –, majd összetekerte, és átlósan beleillesztette a bőrönd felső részébe. Pontosan passzolt. Visszacsukta a bőröndöt. Felállt, hogy a helyére tegye, de a következő pillanatban valaki rávetődött, így Williams arccal az ágyra zuhant. Az illető a hátán térdelt.

– Ne mozdulj! – szólt rá ellentmondást nem tűrő hangon, és Williams zsebeiben kezdett el kutatni.

Edward Williams az első pillanatban nem tudta beazonosítani a támadót, és mivel a bordó sötétítőfüggönyöket előrelátó módon indulás előtt már behúzta, az ablaküveg segítségére sem számíthatott. Aztán finom illat ütötte meg az orrát, amit korábban is érzett a nappaliban, de azt hitte, a helyiséghez tartozik. Az illat azonban, mint ekkor kiderült, egyértelműen egy nőnemű látogatóról árulkodott.

– FBI? – kérdezte a hang, egy határozott alt, miután előbányászta a zakó belső zsebéből a gaidzsin igazolványát. – Mit keres itt? – nyomatékosításként egy revolvercsövet is nyomott az ágyon fekvő férfi halántékához.

– Aszuhara Kaii után nyomozok, egy szövetségi ügynök elleni támadás ügyében, amely bűncselekmény mellesleg igen hasonló ahhoz, amit éppen most maga művel – válaszolta Williams.

– És a bőröndök? – faggatózott tovább a hang.

A férfi közben megfejtette magában a nagy rejtélyt, a nő nyilván a fürdőszobában volt mindvégig, aztán a megfelelőnek vélt pillanatban lecsapott az áldozatra.

– Csak felkészültem arra, ha a nyomozás hosszúra nyúlna.

A hang tulajdonosa elgondolkodott, legalábbis a csendből Williams erre következtetett, majd a támadó a férfi övét tapogatta végig.

„A bilincset keresi – állapította meg magában Williams. – Persze nem tudhatja, hogy az Seattle-ben van.”

De a határozott alt így is feltalálta magát, és néhány másodperccel később megragadta Williams jobb csuklóját, valamit rákötött, jó erős csomóval, majd jött a bal. Aztán mindkét oldalról ráhajtotta az élő töltelékre tészta gyanánt az ágytakarót. Eközben Williams már csak egy térdet érzett a hátán.

– Meg ne moccanjon! – parancsolt a hang.

Williams csak addig maradt veszteg, amíg a súly a hátára nehezedett, aztán már neki is látott a szabaduló mutatványnak. A nő nyilván sejtette, hogy ezzel nem állítja meg, csak feltartóztatni tudja, de az a két perc, amit számolhatott, neki nyilván elég volt ahhoz, hogy felszívódjon.

Williams az ágytakaró alatt ficánkolt, miközben megpróbálta kilazítani a csomókat, de a kellemes illat igencsak értett a kötözés művészetéhez. A férfinak az ágytakarót már sikerült ledolgoznia magáról, a különös tapintású kötél viszont csak nem akart engedni. Ekkor Williams a hátára fordult, és minden hajlékonyságát latba vetve igyekezett áttornászni a lábait az összekötözött csuklók alatt. Eleinte ez reménytelen vállalkozásnak tűnt, de egyszer csak ráérzett a megfelelő technikára, és némi szünet után újult erővel folytatta a tornagyakorlatot. Azzal persze tisztában volt, hogy a Houdini-képző felvételi vizsgáján már elbukott volna az időtúllépés és a borzalmas kivitelezés miatt, mégis roppant elégedett volt, amikor végre mindkét lába átkerült a furcsa hurkon, és szépen összekötözött csuklóit szemlélhette. Elégedett volt, és egyszersmind meglepődött, mert a női hang egy számára teljesen ismeretlen, szürkés selyem nyakkendőt használt bilincs helyett.

Először a fogaival akarta kibontani a csomót, aztán – kissé körülményesen ugyan – előszedte az egyik kést, majd a térdei közé illesztette, becsúsztatta a csomóban, és teljes odaadással, no meg egy nagy adag türelemmel szépen szétvágta.

Mindez fél órába telt, ami alatt az elkövető olyan messzire menekülhetett, amennyire csak akart, így utánaeredni ostobaság lett volna, gondolta Williams, aztán ledobta a kést az ágyra, és lefejtette magáról a nyakkendő maradványait, de közben a mobilja csörögni kezdett.

Ismeretlen szám. Williams mégis úgy döntött, hogy felveszi.

– Jó estét, Edward szan! – köszönt rá valaki.

– Jó estét! – viszonozta kedélyesen Williams, bár az illető elfelejtett bemutatkozni.

– Csak azért zavarom, hogy megkérdezzem, sikerült-e kicsomagolnia – kezdte a férfihang a túl végen.

„Ogivara Haruki!” – állapította meg Edward Williams.

– Ó, igen, egész jól haladok – mondta némi töprengés után. – Örülök, hogy hívott, mert nem egyeztettük pontosan, mi is legyen holnap reggel.

– Igen, részben ezért is hívtam – vágta rá Ogivara, holott ez teljesen kiment a fejéből, annyira lekötötte a gaidzsin személyiségének megértése. – Szeretnék magával négyszemközt beszélni. Mit szólna hozzá, ha együtt reggeliznénk. Fél hétre odamegyek – javasolta.

„Egy kis fejmosás” – gondolta Williams.

– Az igazán csodálatos volna! Akkor fél hétkor!

– Fél hétkor! Jó éjt!

– Jó éjt magának is! – kapcsolta ki Williams a mobilt, majd zsebre vágta.

„Négyszemközti beszélgetés, hogy mennyire utálom!” – lazította meg a nyakkendőjét, majd a nappali felé fordult, hogy újra bezárja a bejáratot, amit a menekülő vélhetőleg tárva-nyitva hagyott.

Aztán végigmérte a rámeredő fegyvert, és az öltönyös alakot, aki a kezében tartotta.

– Otoka Juri? – kérdezte, de mire kimondta, már biztos volt benne, hogy nem téved.

Az ajtónál álló alak valóban Otoka Juri volt. Elegáns, szürke, háromrészes öltönyt viselt, hosszú fekete kabátot, és jól láthatóan hiányzott a nyakkendője. Rövid, fiúsra vágott haját hátrafésülte, és nem viselt sminket, ezért pont úgy festett, mint egy lányos arcú, szomorú szemű irodista. Edward Williams, aki szeretett utánajárni a dolgoknak, mindent elolvasott Otokáról, amihez csak hozzájutott, éppen ezért tudta, hogy a nő a színházon kívül is férfiruhában jár, és ha szemben akad vele az ember az utcán, pontosan olyannak látja, mint odafent, a színpadon. Otoka a legtöbb otokojakuval ellentétben igen zárkózott volt, szinte semmit sem lehetett róla tudni, főként a magánéletéről, de Williams szerint ez valószínűleg azért lehetett, mert a nőnek nem is nagyon volt magánélete. Egyszer ugyanis összeadta magában, hogy Otoka általa ismert elfoglaltságai – a próbák, az előadások, a kötelező riportok, fotózások, a szövegírás és a többi –, mennyi időt vehet igénybe. Egy napra tizenhat óra jött ki, és ez persze csak egy felületes becslés, amelyben azt feltételezte, hogy Otoka nem jár sehová sem, a színházban alszik és eszik is, mint ahogyan ő teszi gyakran az FBI jól felszerelt irodájában.