RAVEN KENNEDY

GILD

A mű eredeti címe:

The Plated Prisoners series Book1, GILD

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © Raven Kennedy, 2020

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802173

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik hiába próbálkoznak,

mégsem látják a csillagokat.

Továbbra is kémleljétek az eget!

1. FEJEZET

A meztelenül kavargó testeket nézem a rácsok mögül, és a számhoz emelem az aranyserleget.

Visszafogott, gyenge a világítás. Csak a pattogó tűz lángjai világítják meg az összhangban mozgó, szexuálisan túlfűtött alakokat. Négy test mozog egymásba fonódva, míg én itt vagyok a többiektől elzárva, mint egy sportviadal nézője.

A király pár órával ezelőtt ide kéretett, amikor forró és mozgalmas ténykedésbe kezdett a – királyi kancák néven is emlegetett – ágyasok változatos háremével.
Az átriumot választotta a ma éjszakai kéjelgés helyszínének, talán a remek akusztikája miatt. Tény, hogy a sóhajaik és a nyögéseik itt pompásan visszhangoznak.

– Igen, királyom! Ó, igen! Igen!

A szemem körül megfeszülnek az izmok, sebesen döntöm magamba a bort, erőnek erejével elkapom a tekintetemet, inkább az éjszakai eget nézem. A hatalmas átrium valamennyi fala és kupolás mennyezete üvegből van, így innen nyílik a palota legcsodásabb kilátása. Mármint… ha legalább annyi időre eláll a havazás, hogy bármit is lehessen látni.

Szokás szerint hóvihar dúl. Fehér pelyhek ereszkednek alá az égből, és reggelre feltehetőleg beborítják
az üvegtáblákat. Most viszont halványan felsejlik egy csillag odafönt a magasban, kikukkant a sűrű, fehéren derengő felhők közül. Mint mindig, a sűrű, fagyos pára fösvényként strázsál az égen, kisajátítja, elrabolja előlem a kilátást. Mégis hálás vagyok ezért a futó pillantásért.

Eltűnődöm, vajon hajdan az elfeledett idők letűnt uralkodói nem azért építtették-e ezt az átriumot, hogy feltérképezzék a csillagokat, és elolvassák az istenek által az égből ránk hagyott történeteket. De a természet megakadályozta, az őrt álló felhők csúfot űztek az erőfeszítéseikből, és eltakarták előlünk az igazságot.

Vagy talán a rég halott királyi sarjak csupán azért építtették ezt a helyiséget, hogy lássák a deresedő üveget és a körülöttük dúló hóvihart, míg ők itt álltak, és a végtelen fehér fagy nem árthatott nekik? Orea uralkodói elég önteltek voltak az ilyesmihez. Ezt megerősítendő… a királyra villan a tekintetem, aki épp tövig hatol egyik kancájába, míg a többiek páváskodva igyekeznek elnyerni a tetszését.

De akár tévedhetek is. Talán nem azért emelték ezt a helyet, hogy mi fölnézzünk, hanem azért, hogy az istenségek lepillantsanak ránk. Lehetséges, hogy a régmúlt uralkodói is idehozták ágyasaikat, ezzel a látvánnyal áldoztak a mennyeknek, hogy ott is élvezhessék a kicsapongást. Olvastam történeteket, melyek szerint az istenek társasága meglehetősen kanos, így őszintén szólva nem lepne meg. Ámbár nem ítélem el őket ezért. A királyi kancák igen belevalók.

Szeretek ide jönni, annak ellenére, hogy végig kell néznem és végig kell hallgatnom a buja társasjátékot, és a kupola tetejét általában beborítja a hó. Így kerülök a legközelebb ahhoz, hogy a szabadban legyek, érezzem a szelet az arcomon, vagy megtöltsem a tüdőmet friss levegővel.

Hogy mi a jó oldala? Nem lesz cserepes a bőröm a széltől, és nem reszketek a hóban. Elvégre a hóvihar igazán hidegnek tűnik.

Próbálom a jó oldalát nézni az életnek, még itt, a saját, személyre szabott kalickámban is. Csinos börtön egy szépséges ereklye számára.

– Ó, ez isteni! – kiált fel elragadtatva az egyik háremhölgy. – Azt hiszem, Rissa… – és kizökkent a gondolataimból. Rekedtes hangján és szőke haján kívül a vonásai is természetes szépséget sugároznak.

Önkéntelenül újra az előttem zajló jelenetre siklik a tekintetem. Hat ágyas igyekszik a király kedvében járni. Amióta ő uralja Orea Hatodik Királyságát, a hatos a szerencseszáma. Kissé rögeszmés, de tényleg. Folyton ezt a számot fedezem fel körülötte. Minden egyes ingét hat gomb fogja össze, melyeket a szabói készítenek a számára. Aranykoronáján hat csúcs látható. És ott a hat ágyas, akikkel ma éjjel üzekedik.

Most épp öt nő és egy férfi elégíti ki hívságos szükségleteit. A szolgák idehoztak egy ágyat, hogy kényelmesen átadhassa magát a gyönyörnek. Nagy hűhóval szedték szét a hatalmas bútordarabot, felcipelték a három lépcsősoron, és újra összerakták, csak hogy később visszavigyék a helyére. De mit tudok én? Hisz csak a király kedvenc kancája vagyok.

Az orromat ráncolom erre a gondolatra. Jobban szeretem, ha a király kiváltságosaként emlegetnek. Sokkal szebben cseng, bár ugyanazt jelenti.

Az övé vagyok.

Széles mozdulattal a kalitka rácsának támasztom a lábamat, és a mögöttem lévő vánkosokra dőlök. Látom a király megfeszülő hátsóját, ahogy meg-megmártózik az alatta heverő lányban, a két oldalán két másik kanca térdepel az ágyon, hogy könnyedén hozzáférhessen meztelen keblükhöz, amiket épp mindkét tenyerével markol.

A király a mellek nagy rajongója.

Lenézek a saját, arany selyemmel fedett mellkasomra. Nem is ruha ez, inkább tóga, a kelme pántja mindkét vállamon összekapcsolódik, onnan omlik alá, és a derekán aranyöv fogja össze. Minden aranyból van, amit viselek, megérintek, látok.

Ebben az átriumban immár fémesen élettelen minden egyes valaha termékeny, zöld növény. Az áttetsző üvegablakokat kivéve az egész szoba aranyból van. Akárcsak az arany ágynemű, amelyen a király épp szeretkezik, és az ágykeret fa évgyűrűi aranypelyhekkel vannak meghintve. A padló aranyozott márványában sötétebb erezet fénylik megfagyott, iszapos csermelyként. Aranykilincsek nyitják az ajtókat, csillogó szőlőindák kúsznak fel az aranyozott falakra, fémesen fénylő oszlopok tartják mindezt a gazdagságot a boltíves folyosókon.

Midasz király haranghegyi kastélyában az arany a fő téma.

Arany a padló. Aranyból van az ablakkeret. Élettelen ragyogásba merevedtek a szőnyegek, a festmények, a függönyök, kanapék, ruhák, tálak, a királyi fegyverzet, a fenébe, még a kedvenc madara is! Ameddig a szem ellát, minden arany, arany, arany, még a palota egész épülete is. Minden egyes kő, lépcső és oszlop.

A kastély külseje minden bizonnyal ragyog, ha rásüt a nap. A palotán kívül élők szerencséjére nem hinném, hogy valaha is előbújik a nap, és rásüt. Amikor nem havazik, akkor ónos eső szitál, és ha az sem, olyankor általában hóförgeteg közeleg.

A harangszó mindig a hóvihar közeledtére figyelmeztet, riasztja az embereket, hogy maradjanak odabent. És a torony legmagasabb pontján fészkelő hatalmas harang? Na igen, az is tömör arany. És átkozottul hangos.

Gyűlölöm. A zúgása nagyobb zajt csap, mint a jégverés az üvegmennyezeten, de úgy vélem, istenkáromlás lenne, ha a Haranghegy nevű kastélyból hiányozna ez
a bosszantó hang.

Azt hallottam, hogy a nép több kilométerről is hallja a csengés-bongását. A harsány haranggal és a káprázatos arannyal bevont Haranghegy kastély kissé rikító látványt nyújt a hóborította, sziklás hegység oldalán. Midasz király nem hisz a finomságban. Kérkedik hírhedt hatalmával, és az emberek csodálattal fejet hajtanak, vagy sárgulnak az irigységtől.

A kalitkám széléhez sétálok, hogy bort töltsek magamnak, de üres a kancsó. Szemöldökráncolva próbálok nem figyelni a sikolyokra és a férfias hörgésre a hátam mögött. A király most egy másik kancával – Pollyval – üzekedik, és a viháncolás hangjai úgy hasogatják a fülemet, mintha a fogamat húznák. Összeszorul a szívem a féltékenységtől.

Igazán szükségem lenne még borra.

Ehelyett felkapok egy szőlőfürtöt a gyümölccsel és sajttal megrakott tálról, és a számba tömöm. Talán megerjed a gyomromban, és egy kicsit becsípek tőle? A remény hal meg utoljára.

Ezt remélve még egy falatot magamba tömök, visszasétálok a sarokba, és törökülésben az arany-plüss párnákra telepszem a földön, hogy a vonagló testek pompás, királynak szóló előadását figyeljem.

Három ágyas új, még a nevüket sem tudom. Az új csődör teljesen meztelenül áll a matracon, és istenem, nagyon dögös! Tökéletesen kidolgozott teste van. Értem, miért választotta ki a király. Nagyon jó nézni kirajzolódó hasizmait és nőies arcvonásait. Amikor épp nem Midasz szolgálatában áll, nyilván az izmait építi.

Az alkarjával most épp a négyoszlopos ágy legfelső gerendáját öleli át, és az egyik kanca úgy gubbaszt rajta, mint mókus az ágon. Széttárja a combját, míg a csődör őt falja. Tagadhatatlan, nagyon látványos egyensúly.

A harmadik újonc a csődör előtt térdepel, és úgy szívja teljes hosszában, mint mérget a kígyómarásból. És… hű, igazán jól csinálja! Már értem, miért választották ki. Oldalra billentett fejjel igyekszem az eszembe vésni. Sosem lehet tudni, mikor jöhet jól az ilyesmi.

– Untat a pinád – szólal meg hirtelen Midasz, és gyorsan elhessegeti maga alól Pollyt. A bögyös lány fenekére sóz. – Te jössz! A seggedet akarom!

– Természetesen, uram, királyom! – dorombol amaz, megfordul, térdre ereszkedik, és a magasba emeli fenekét. Midasz Polly olajos nedvével a farkán mártózik meg benne, és a nő kéjesen felnyög.

– Csaló! – mormolom az orrom alatt. Nem létezik, hogy élvezi.

Persze nincs első kézből származó információm. Hála az égnek engem soha nem tömött így meg.

A hangok felerősödnek a helyiségben, amikor egypár kanca – színleg vagy valóban – eljut a kéjérzet tetőfokára, a király pedig durván behatol a soros nőbe, aztán nyögve belelövelli a magját.

Remélhetőleg ezúttal valóban végzett, és elégedett lesz, mert fáradt vagyok, és a borból is kifogytam.

A kanca alighogy összeroskad alatta, újra rácsap a hátsójára, ezúttal elbocsátásképp.

– Visszamehettek a háremszárnyba. Ma estére végeztem.

A szavai megzavarják a többi kancát, akik félbeszakítják az aktust. A csődör erekciója még mindig kőkemény, de egyetlen panaszszó sem hangzik, senki sem biggyeszti le a száját, és nem hagyja figyelmen kívül a király parancsát. Nagy ostobaság lenne így tenni.

Gyorsan kibontakoznak egymásból, és mezítelen libasorban távoznak. Némelyikük combja még nedves és ragacsos. Hosszú volt az este.

Eltűnődöm, vajon a kancák a háremszárnyban befejezik-e, amit elkezdtek. Én nem léphetek be oda, így nem szerzek róla tudomást, hogy mit művelnek a király távollétében. Nem mehetek sehová, csak a kalitkámban, vagy a király kíséretében. Biztonságosan elzár. Oltalmazott házi kedvencként tart.

Óvatosan figyelem Midaszt, aki magára borítja arany palástját, miközben az utolsó kanca is elhagyja az átriumot. Már a látványtól összeszorul a gyomrom, ahogy ott áll hiányos öltözékben, a nemi gyönyörtől kielégülten.

Gyönyörű!

Nem izmos, hisz osztályon felüli élete van, de karcsú és széles a válla. Midasz uralkodó létére fiatal, még csak a harmincas éveiben jár, puha arcvonásai magukon viselik az ifjúság hamvát. A bőre napbarnított, noha itt csak hó és eső éri, a haja pedig a vöröses méz árnyalatában tündöklően szőke, és a gyertya fénye kiemeli vöröses árnyalatát. A szeme sötétbarna, és tagadhatatlan a kisugárzása – a vonzereje. Ez a sárm mindig megfog.

Tovább kalandozik a tekintetem lefelé, karcsú dereka alatt egészen a puhuló férfiasságáig, mely átsejlik a finom szöveten.

– Nézelődünk, Auren?

A nevem hallatán elszakítom a tekintetem az ágyékától, és vigyorgó arcára nézek. Ég az arcom, de azért belemegyek a játékba.

– Nos, igazán szép a kilátás. – Megvonom a vállam, és gúnyosan elhúzom a számat.

Heherészve lépdel az átrium hátsó részében álló kalitka rácsához. Imádom, amikor mosolyog. Ilyenkor mintha hernyók kúsznának a gyomromban – és nem pillangók. Féltékeny vagyok azokra a szabadon repkedő ribancokra.

Meztelen lábamtól a mellemig végigmér. Figyelek rá, hogy ülve maradjak, pedig fürkész tekintetétől elfog a nyugtalanság, és várakozón félrebillentem a fejemet. Megtanultam nyugton maradni, mert azt szereti.

Lassú cirógatásként vándorol végig a tekintete a testemen.

– Mmm! Ma este ennivalóan nézel ki.

Kecsesen felállok, a ruhám anyaga leomlik egészen a lábujjaim végéig, és odasétálok elé a rácsokhoz. Egyik kezemmel megfogom a minket elválasztó, törékeny rácsot.

– Engedj ki a kalitkából, és kóstolj meg! – Ügyelek rá, hogy játékosan csengjen a hangom, és csábos legyen az arckifejezésem, pedig a gyomromat égeti a vágy.

Engedj ki! Érints meg! Kívánj meg!

A királyom bonyolult jellem. Tudom, hogy érdeklem, de az utóbbi időben egyszerűen… többet akarok. Nem kellene ilyen mohónak lennem. Boldogan beérhetném azzal, amit kapok, de nem tehetek róla.

Bárcsak úgy nézne rám Midasz, ahogy én őrá! Bárcsak ugyanolyan sóváran dobbanna a szíve, mint az enyém! De még ha ezt nem is tudja nekem megadni, bárcsak több időt töltene velem!

Tudom, hogy lehetetlenre vágyom. Ő a király. Ezer dolga van. El sem tudom képzelni, mennyi a kötelezettsége. Örülnöm kéne, hogy egyáltalán figyelmet fordít rám.

Eltitkolom a vágyamat, dermesztő hóval borítom a sóvárgást, hogy a lelkem mélyére száműzzem. Elfoglalom magam. Evickélek. Azzal töltöm ki üres óráimat, amivel tudom. De nem számít, milyen sok embert látok nap mint nap, magányosan ébredek, és ugyanúgy alszom el.

Nem Midasz tehet róla, és nincs értelme duzzogni miatta. Az nem vezet sehová – egy kalitkában lakom, és megszoktam, hogy ne menjek sehová.

Pimasz szavaimra önelégült mosolya vigyorrá szélesedik. Játékos hangulatban van ma éjjel. Ritkán fordul elő, de imádom. Arra emlékeztet, amikor barátok lettünk. Amikor csupán egy elveszett lány voltam, és ő magával vitt, hogy beavasson egy másmilyen életbe. Akkor mosolygott így rám, és eszembe juttatja, hogyan görbült mosolyra a szám.

Midasz újra végigmér, felforrósodik a bőröm örömteli figyelmétől. Az alakom, akár a homokóra: dús keblekkel, csípővel és fenékkel áldott meg a sors, az emberek mégsem ezt veszik észre első pillantásra. Abban sem vagyok biztos, hogy ő észrevette.

Amikor rám néz valaki, nem az alakomat méltányolja, és nem a tekintetem mögött rejlő gondolatokra kíváncsi. Nem. Egyetlen dolog foglalkoztatja, mégpedig a bőröm ragyogása.

Mert aranyból van.

Nem aranyszínű. Nem napbarnított. Nem festett, beborított vagy színezett. A bőröm valódi, csillogó, fénylő arany.

Ugyanúgy nézek ki, mint minden más ebben a palotában. Még a hajam és a szivárványhártyám is fémesen csillog. Sétáló arany szobor vagyok, csupán a fogam és a szemem fehérje fénylik fehéren, és pimasz nyelvem rózsaszínű.

Különlegesség vagyok, árucikk, szóbeszéd. Én vagyok a király kegyence. A nagyra becsült ágyasa. Aki arannyá vált az érintésétől, akit egy kalitkában tart a kastély legfelső szintjén, és a testem magán viseli a birtoklás és a kivételezés jegyeit.

Én vagyok az aranyozott, kedvenc öleb.

Én vagyok Orea Hatodik Királyságának és Haranghegy uralkodójának, Midasznak a kincse. Az emberek falkában érkeznek, hogy lássanak engem, és lássák a ragyogó kastélyt, ami többet ér, mint az Oreai Birodalom egész vagyona.

Én vagyok az aranyozott fogoly.

De milyen gyönyörű a börtönöm!

2. FEJEZET

Midasz előttem áll, és én nyomban megfeledkezem a fáradtságról.

Minden idegszálammal rá figyelek, érzem az érdeklődését. Míg tovább néz, megcsodálom sima arcának szép vonásait, szeme határozott formáját.

Minél tovább nézem, annál inkább megfeledkezem róla, hogy ma este idehozatott. Hogy olyan gyönyörök külső szemlélője voltam, amelyekben nem vehettem részt, amikor szélesre tárta kancái combját.

Midasz felemeli a kezét, és becsúsztatja az ujjait a rácson.

– Túlságosan drága vagy nekem, Auren – motyogja halkan, gyengéden.

Mozdulatlanná dermedek, alig kapok levegőt, éles, szögletes lélegzetvételem a légcsövemet karcolja. Lassan közeledik a keze, az ujjai végigsimítják az arcomat. Bizsereg a bőröm az érintésétől, de nem mozdulok, még a szemhéjam sem rezdül, nehogy a jelentéktelen mozdulat miatt visszahúzza a kezét.

Kérlek, ne hagyd abba, simogass tovább!

Ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy közelebb hajoljak, és hozzá dörgölőzzem, hogy kinyúljak a rácson, és megérintsem, de tudom, hogy nem szabad. Nyugton maradok, de aranyszínű szememben mohó vágy ragyog.

– Élvezted a bámészkodást ma este? – érdeklődik, és az ujjai óvatosan vándorolnak bársonyos alsó ajkam szegélyéhez. Kissé szétválik a szám, körbefogja hüvelykujja párnáját, a forróság beszippantja a forróságot.

– Szívesen részt vettem volna benne – felelem, és a számmal minden figyelmemet a mozgó ujjára fordí-
tom.

Midasz megérinti a hajamat. Összedörzsöli a tincseket, és nézi, hogy ragyognak a gyertyafényben.

– Tudod, hogy túl értékes vagy, semhogy a többi kancával keveredj.

– Igen, királyom – mondom feszült félmosollyal.

Elengedi a hajamat, meglapogatja az orromat, majd kihúzza a kezét a kalitkából. Szigorú önuralmat kel gyakorolnom, hogy mozdulatlan maradjak, és ne hajoljon felé a testem, akár a faág a szélben. Ellibben mellőlem, és én szeretnék hozzáhajolni.

– Te nem vagy átlagos kanca, akit naponta megülnek, Auren. Te sokkal többet érsz náluk. Különben is, szeretem, ha a közelemben vagy, és figyelsz. Feláll tőle – közli forró pillantás kíséretében.

Fura, hogy egyszerre képes bennem ellenállhatatlan vágyat és lesújtó kiábrándultságot ébreszteni.

Visszavágok, pedig nem kellene. A gyomromban gomolygó kétségbeesés tehet róla.

– De a kancák neheztelnek rám, és a szolgák pletykálkodnak. Nem gondolod, hogy jobb lenne, ha részt vennék egy estén, még ha nem is teszek mást, csak megérintelek téged? – vetem fel, és tudom, kissé szánalmasan hangzik, de sóvárgok utána.

Összeszűkülő barna szemével néz rám, és már tudom, hogy átléptem a határt. Most egészen más okból szorul össze a gyomrom. Elvesztettem. Úgy téptem szét a játékosságát, mint egy rongyos szélű pergament.

Csinos vonásai megkeményednek, a kedvessége olyan fagyossá válik, mint hó az izzó parázson.

– Te vagy az én királyi kancám. A kiváltságos. A kincsem – sorolja, mire lesütöm a szemem, és a lábujjam hegyét bámulom. – Magasról leszarom, mit beszélnek a szolgák és a kancák. Te az enyém vagy, azt teszed, amit akarok, és ha én egy ketrecben akarlak tartani, ahol csak én férek hozzád, megvan ehhez minden jogom.

Megrázom a fejem az ostobaságom miatt. Hülye!
De hülye vagy!

– Jogod van hozzá. Én csak arra gondoltam…

– Nem azért tartalak, hogy gondolkozz! – csattan fel Midasz, és olyan durván szakít félbe, hogy a lélegzetem is eláll tőle. Jókedve volt, és én elrontottam. – Nem bánok veled jól? – követeli a választ széttárt karral, és a hangja belehasít a hatalmas helyiségbe. – Nem biztosítom a legnagyobb kényelmet a számodra?

– Dehogynem!

– A város most is dugig van lotyókkal, akik nyomorognak, undorító és szégyenteljes munkát végeznek, és az utcán kúrnak néhány szánalmas fillérért. És még te panaszkodsz?

Lakatot teszek a számra. Igaza van. Sokkal rosszabb helyzetben is lehetnék. És voltam is. Ő mentett ki onnan.

A jó oldala: az, hogy a király kegyence vagyok, számtalan előnyt és olyan védelmet biztosít, ami másoknak nem jár. Ki tudja, mi történt volna, ha a király nem ment meg? Most talán iszonyatos emberek tulajdona lennék. Talán ott élnék, ahol szabadon tenyészik a betegség és
a gonoszság. Lehet, hogy az életemért rettegnék.

Elvégre korábban így történt. Gyerekkereskedelem áldozataként túl sokáig éltem rossz embereknek kiszolgáltatva. Túl sok aljasságot láttam.

Egyszer elszöktem, a szüleimen kívül csak ekkor éltem kedves emberekkel. Azt hittem, megmenekültem az élet brutalitásától. Aztán fosztogatók bukkantak fel, és ezt is tönkretették. Az életem újra nyomorúságossá vált, de Midasz lecsapott rájuk, és megmentett.

Megóvott a durva, marcangoló erőszaktól, amely mindig rászabadult megfélemlített lelkemre, aztán híres szobrocskájává tett.

Nincs jogom panaszkodni vagy követelőzni. Amikor eszembe jut, hogyan élhetnék még mindig… nos, a lista számtalan kellemetlen dologgal a végtelenségig folytatható. Nem szeretek erre gondolni. Felfordul a gyomrom, ha a múltamra gondolok, így inkább nem teszem. Elvégre az émelygés és az esténként elfogyasztott sok bor nem jó kombináció. Inkább megkeresem a dolgok jó oldalát.

Úgy tűnik, Midasz király elégedett önmagával, amikor észreveszi a bűnbánatot az arcomon, hiszen képes volt más irányt szabni a gondolataimnak. Újra ellágyul a tekintete, és a kézfejével végigsimít a karomon. Ha macska lennék, most dorombolnék.

– Ez az én kincsem – mondja, és a gyomromat összerántó aggodalom kienged kissé, mert értékes vagyok a számára, és mindig is az leszek. Olyan kötelék van köztünk, amit senki sem érthet. Rajtunk kívül senki más. Már akkor ismertem, amikor még nem viselt koronát. Ismertem, amikor a nép még nem hajlongott előtte tiszteletteljesen. Mielőtt ez a palota aranyba borult. Tíz évet töltöttem vele, és ez szoros kötelék közöttünk.

– Sajnálom! – szabadkozom.

– Semmi baj – nyugtat meg, és még egyszer végigsimítja a csuklómat. – Fáradtnak tűnsz. Menj vissza a szobádba! Reggel magamhoz kéretlek.

Elhúzódik, és én összevonom a szemöldökömet.

– Reggel? – furcsállom. Általában csak naplemente után kéret magához.

Bólint, megfordul, és kifelé indul.

– Igen. Fulke király holnap reggel visszaindul a Ranhold-kastélyba.

Igyekszem leplezni megkönnyebbült sóhajomat. Ki nem állhatom az Ötödik Királyság uralkodóját, Fulke királyt. Lompos, otromba vénember a megduplázás képességével meg tudja kettőzni azt, amihez hozzáér. Hála az égnek embereken nem gyakorolhatja, különben lefogadom, hogy már évekkel ezelőtt megpróbált volna engem is megduplázni.

Ha ezután soha többé nem látnám Fulke-ot, az is túl késő lenne, hosszú évek óta szövetségesek a királyommal. Mióta a két királyság határos egymással, minden évben eljön néhányszor. Általában különböző dolgokkal teli szekerekkel érkezik, hogy Midasz változtassa azokat arannyá. Biztos vagyok benne, hogy Fulke mindent megkettőz, amint visszaér a kastélyába. Midasz szövetsége irgalmatlanul gazdaggá tette.

Nem tudom biztosan, mit kap ezért cserébe az én királyom, de kétlem, hogy puszta szívjóságból teszi gazdaggá Fulke-ot. Midasz nem az önzetlenségéről híres, de hékás, ha valaki király, akkor gondoskodnia kell magáról és a birodalmáról! Nem hibáztatom érte.

– Ó! – nyögök fel, tudom, ez mit jelent. Fulke király találkozni akar velem a távozása előtt. Az utóbbi időben szinte a megszállottammá vált, és már meg sem próbálja leplezni.

Hogy mi a jó oldala? Csodálatának kimutatása óta Midasz is nagyobb figyelmet fordít rám. Olyan ez, mint amikor a gyerekek ugyanazért a játékért harcolnak. Amikor Fulke itt van, Midasz őriz, nehogy Fulke-nak alkalma nyíljon velem játszani.

Ha Midasz észrevette is, hogy kellemetlenül érint, nem adja jelét.

– Holnap az étkezőbe jössz, amikor reggelizünk – közli, és én bólintok. – Most menj a szobádba, és pihenj, hogy frissen érkezz! Ha eljön az idő, érted küldök.

– Igen, királyom! – hajtom le a fejemet.

Midasz fellebbenő köntössel, mosolyogva hagyja el az átriumot, én pedig egyedül maradok, és hirtelen hatalmasnak érzem a teret.

Sóhajtva nézek a hatalmas aranyrácsokra, amelyek elválasztanak a helyiségtől, és némán gyűlölöm őket. Bárcsak elég erős lennék, szétfeszíthetném a rácsot, és kisiklanék! Nem is azért, hogy elmeneküljek, mert nem tenném. Pontosan tudom, milyen jó dolgom van itt. Viszont lehetőségem lenne egyedül kóborolni a kastélyban, és követhetném Midaszt a hálószobájába… mindössze ennyi szabadságra vágyom.

A móka kedvéért megragadok két rácsot, és teljes erővel nekifeszülök.

– Gyerünk, te kis pöcs, aranyozott rúd! – motyogok, és megfeszítem a karomat.

Nem dicsekedhetek erős izomzattal. Talán jót tenne, ha a szabadidőm egy részében edzenék. Nem mintha annyira elfoglalt lennék. Futhatnék az egyik oldaltól
a másikig, vagy felmászhatnék a kalitka lépcsőfokain, és húzódzkodhatnék, vagy esetleg…

Horkantó kacaj tör fel belőlem, és leengedem a kezemet. Unatkozom, de azért nem annyira. Az a csődör a hasizmaival nyilván sokkal motiváltabb, mint én.

Kinézek a rácson a tőlem pár méterre álló talpazatra, melyen madárkalitka áll. Tömör aranymadár ül benne a rúdjára fagyottan. Valaha havasipinty lehetett. A hasa színe olyan volt, akár a hó, széttárt szárnnyal repült, átsuhant a jeges szél fölött. Puha tollai most kemények és fémesek, a szárnyai örökre apró alakjához simultak,
a torka elnémult.

– Ne nézz így rám, Coin! – szólok rá. Pislogás nélkül mered rám.

– Tudom – sóhajtom. – Tudom, mennyire fontos Midasz számára, hogy biztonságban legyek a kalitkámban, akárcsak te. – Félredöntöm a fejem, aztán körülnézek. Fényűzés vesz körül.

Az étel, a díszpárnák, a drága ruha. Sokan ölnének az ilyesmiért, és ez nem csak afféle szófordulat. Szó szerint ölnének érte. A szegénység elvetemült indíték. Nagyon jól tudom.

– Nem mintha nem próbálná kellemesebbé tenni a helyzetemet. Nem kellene ilyen mohónak vagy hálátlannak lennem. Sokkal rosszabbul is alakulhatnának
a dolgok, igaz?

A madár továbbra is engem bámul, és úgy érzem, nem kéne tovább hozzá beszélnem. Hosszú idő eltelt az utolsó lélegzetvétele óta. Már nem is emlékszem a hangjára. Azt hiszem, gyönyörű volt, mielőtt csillogó, néma kísértetté szilárdult.

Velem is ez történik majd?

Ötven év múlva az én testem is megszilárdul, mint a madáré? A belső szerveim összeolvadnak, a hangom elnémul, a nyelvem elnehezedik? A szemem fehérje bevérzik, a szemhéjam örökre nyitva marad, de mégsem lát többé? Talán a saját ülőrudamon maradok majd örök mozdulatlanságban, míg az emberek benéznek, és beszélnek hozzám a rácson át, de én nem tudok válaszolni.

Rettegek ettől, bár soha nem mondtam senkinek. Ki tudja, nem változik-e meg az erőm? Talán egy napon valóban szobor lesz belőlem.

Egyelőre csak annyit tehetek, hogy tovább éneklek, és tovább borzolom a szárnyamat. Tovább veszem a levegőt, míg a mellkasom emelkedik és süllyed, akár a nap. Coin és én nem vagyunk egyformák. Legalábbis még nem.

Megfordulok, végigsimítom a rácsot, aztán lehull a karom. A napos oldal, Auren. A dolgok jó oldalát kell nézned.

Például azt a tényt, hogy a kalitkám nem kicsi. Midasz az évek során lassacskán kiterjesztette, mígnem elfoglalta a palota egész legfelső szintjét. A munkásai különleges ajtónyílásokat alkottak a helyiségek mögé, amelyeket hatalmas, kerek kalitkákba nyíló, rácsos gyalogjárókkal láttak el. Mindezt értem tette.

El tudok jutni az átriumba, a szalonba, a könyvtárba, a királyi étkezőbe és a saját szobáimba, amelyek az egész északi szárnyat elfoglalják. Ez nagyobb hely, mint amivel a legtöbben rendelkeznek a királyságban.

A saját helyiségeim között van egy, a hálószobából nyíló fürdőszoba és egy öltöző is. A pazar helyiségek mindegyikébe roppant méretű kalitkákat építettek. Rácsos sétányok kötik össze őket, melyek lehetővé teszik, hogy egyik szobából a másikba menjek, és közben soha ne hagyjam el a kalitkát, hacsak Midasz nem kísér el valahová. De még ilyenkor is többnyire csak a trónterembe visz.

Szegény pártfogolt arany lány! Tudom, milyen hálátlanul hangzik, és utálom. Mint egy rothadó seb mélyen a bőrömön. Állandóan vakarom, ingerlem, pedig tudom, hogy nem lenne szabad hozzáérnem, és hagynom kéne, hogy varasodjon és gyógyuljon.

Minden helyiség fényűző és az ízlésemnek megfelelően elegáns, de számomra rég elenyészett a luxusa. Gondolom azért, mert már nagyon régen vagyok itt. Vajon számít, hogy a kalitkád színaranyból van-e, amikor nem hagyhatod el? A kalitka kalitka, még ha arany is.

És ez itt a bökkenő. Könyörögtem, hogy tartson meg, és védelmezzen. Ő teljesítette az ígéretét. Én rontottam el. Az agyam olyan gondolatokat suttog, amelyekhez nincs jogom.

Néha, ha elég bort iszom, elfelejtem, hogy kalitkában vagyok, és megfeledkezem a zaklató viszketésről.

Ezért jó sok bort iszom.

Kifújom a levegőt, felnézek az üvegplafonra, és újabb, észak felől gomolygó felhőket veszek észre, kövér formáikat hátulról megvilágítja a hold.

Ma éjszaka várhatóan lezúdul a hó. Nem lepne meg, ha holnap reggelre az átrium ablakait fehér porhó és vastag jég borítaná, és újra elrejtené előlem az eget.

A jó oldala? Pillanatnyilag még bekukkant az egyetlen csillag.

Emlékszem, amikor kicsi voltam, anyám azt mesélte, hogy a csillagok istennők, és arra várnak, hogy megszülessenek a fényből. Szép történet egy kislánynak, aki egy csapásra elveszíti az otthonát és a családját.

Ötéves voltam, amikor egy derült, csillagos éjszakán kitereltek az ágyból. A környék többi gyerekével együtt libasorban menekültünk, miközben küzdelem hangjai töltötték meg a levegőt. Kilopakodtunk a meleg alkonyatba, megpróbáltunk biztonságos helyre jutni, miközben veszély vett minket körül. Sírtam, amikor a szüleim megcsókoltak, de azt mondták, hogy menjek. Hogy legyek bátor. Hogy hamarosan találkozunk.

Egy utasítás, egy ösztönzés, egy hazugság.

De valakinek tudnia kellett, hogy elhurcolnak minket. Valakinek el kellett volna mondania. A többiekkel együtt kilopóztam, de nem a biztonság várt ránk. Mielőtt kijutottunk a városból, rablók támadtak ránk a sötétből, mintha épp ránk vártak volna. Lemészárolták a kísérőinket. Forró vérük a döbbent kis arcokra fröccsent. Még mindig ég a szemem az emléktől. Ekkor már tudtam, hogy rémálomra ébredtem.

Segítségért kiáltottam, a szüleimet hívtam, meg akartam mondani nekik, hogy tévedtek, de egy tölgyfakéreg-ízű bőrpecket nyomtak a számba. Sírtam, miközben elraboltak. Könnyek buggyantak ki a szemünkből. Lábak csosszantak. Kalapáltak a szívek. Eltűnt az otthonunk. Hallottam sikoltozást, fém csendülését, sírást, de csöndet is. A csönd volt a legrosszabb.

Egyfolytában felfelé néztem a sötét égen világító fényekre, könyörögtem, hogy megszülessenek az istennők, és megmentsenek minket. Hogy visszavigyenek az ágyamba,
a szüleimhez, a biztonságba.

De nem így történt.

Gondolhatnád, hogy ezért neheztelek a csillagokra, de nem így van. Valahányszor felnézek, eszembe jut az anyám. Vagy legalábbis egy darabka belőle, amelyet kétségbeesetten próbálok megőrizni huszonöt éve.

Az idő és az emlékezés azonban nem barátok. Elutasítják egymást, ellenkező irányba igyekeznek, húzzák a feszes köteléket, ami elpattanással fenyeget. Ők harcolnak, mi pedig megmagyarázhatatlan módon veszítünk. Az emlék és az idő. Az egyik mindig elvész, míg a másik halad.

Nem tudom felidézni édesanyám arcát. Nem emlékszem apám dörgő hangjára. Nem tudom előásni az érzést, amikor a karjuk utoljára átölelt.

Elhalványult.

A magányos csillag rám kacsint, és elmosódik a képe a szemembe gyűlő könnytől. A következő pillanatban a csillagot kioltják a hömpölygő felhők, eltakarják a szemem elől, és a csalódottság felsérti a szívemet.

Ha azok a csillagok tényleg megszületendő istennők, akkor figyelmeztetnem kellene őket, hogy maradjanak ott, ahol vannak, a pisla fényük biztonságában. Mert idelent? Idelent az élet komor és magányos, harsányak
a harangok, és közel sincs elég bor.

3. FEJEZET

Reggel az átkozott harang bongására ébredek, és a szemem mögött hasogat a fejem.

Kipattan duzzadt szemhéjam, megdörzsölöm, hogy elmosódott látásom kitisztuljon. Felülök, az ölemből az aranypadlóra hull és elgurul egy borospalack. Körülnézek, észreveszem, hogy a király két testőre áll a rács túloldalán.

A kalitkám a helyiség nagy részét elfoglalja, de elég hely marad, hogy a testőrök körbejárhassák az összes szobát.

Gyorsan letörlöm a nyálat a szám széléről, és nyújtózkodva várom, hogy a harang szakadatlan bongása véget érjen. A fejem érzékeny az előző este elalvás előtt benyakalt alkoholtól.

– Fogd már be! – morgok, és végighúzom a kezemet az arcomon.

– Ideje felkelni – hallom.

Felnézek a testőrökre, látom, hogy Digby – az idősebbik, ősz hajú, sűrű szakállú – áll őrt az ajtóban. Évek óta általában ő vigyáz rám. Megbízható és komoly, nem hajlandó velem társalogni, játszani, vagy részt venni az italozásomban.

De a testőr, aki rám szólt? Ő új. A másnaposságom ellenére azonnal felélénkülök. Nem sok új arccal találkozom. Az újoncot fürkészem. Alig tizenhét telet élhetett meg, az arca még pattanásos, hosszúak a végtagjai. Most sorozhatták be a városban. Az életkor előrehaladtával minden fiatalembert besoroznak Midasz király seregébe, hacsak nem gazdálkodók.

– Mi a neved? – kérdezem, előresétálok, és megragadom a rácsot.

Rám pillant, elrendezi aranypáncélját, a harang jelkép büszkén ragyog mellvértjén.

– Joq.

– Ne beszélgess vele! – vet rá dühös pillantást Digby.

– Miért? – Joq elgondolkodva beharapja a száját.

– Mert ez a parancs, azért.

Joq vállat von, és sarjadzó kíváncsisággal figyel. Kíváncsi lennék, ő fog-e velem részegeskedni.

– Szerinted aranyból van a puncija? – kérdi hirtelen, és félrebiccentett fejjel méreget.

Oooké, tehát nem az iszogatás érdekli. Jó tudni.

– Bunkóság valakinek a punciját emlegetni a jelenlétében – jegyzem meg csípősen, és ő felvonja a szemöldökét nyersen őszinte szavaimra.

– De te kanca vagy – ráncolja a homlokát. – A puncidat használod.

Hűha, rendben. Tehát Joq egy seggfej.

Megragadom az aranyrácsot, és összeszűkülő szemmel nézek rá.

– Nem csak a punci a kancák egyetlen haszna. Általában lenyűgöző cickónk is van – jegyzem meg gúnyosan.

Nem veszi észre a metsző élt a hangomban, sőt, izgatottnak tűnik. Úgy látszik, Joq totál idióta.

– Óvatosan, fiú! Ha a király fülébe jut, hogy így beszélsz a kegyence testéről, aranykarón találod a fejedet, mielőtt annyit mondhatnál, hogy bakfitty! – fortyan fel Digby.

Joq pillantása úgy vándorol rajtam, mintha nem is hallotta volna.

– Én csak azt mondom, hogy szép darab – válaszol, és esze ágában sincs befogni a száját. – Azt hittem, csak mesebeszéd, hogy Midasz király érintése arannyá változtatta a kedvenc kancáját. – Joq megvakarja a tarkóján összeborzolt, iszapszínű haját. – Szerinted hogy csinálta?

– Mit hogy csinált? – kérdez vissza Digby ingerülten.

– Hát… Nem kéne mindennek tömör arannyá változnia, amihez hozzáér? Ennek itt tömör szobornak kellene lennie, igaz?

Digby úgy néz rá, mintha elment volna az esze.

– Nézz körül, fiú! Bizonyos dolgokat tömör arannyá változtat a király, mások megtartják a formájukat, és aranyozottak lesznek, például a függönyök és más szarság. Nem tudom, hogy a francba csinálja, és nem is érdekel, mert nem tartozik rám. Az én dolgom, hogy a kastély felső szárnyát és a kegyencét őrizzem, tehát ezt csinálom. Ha egy csöpp eszed van, te is ezt teszed, és nem jártatod az istenverte lepénylesődet. Most pedig menj, tegyél egy kört!

– Jól van, jól van – hunyászkodik meg Joq, vet rám még egy érdeklődő pillantást, aztán megfordul, és kioson, hogy körbejárja az emelet többi helyiségét.

– Ezek a mai fiatal testőrök – csóválom a fejemet.
– Mind tök hülye, igazam van, Dig?

Digby röpke pillantást vet rám, aztán felveszi az őrködő pózt, és maga elé mered. A hosszú évek során megtanultam, hogy nagyon, nagyon komolyan veszi a munkáját.

– Jobb, ha készülődik, Auren kisasszony – szól rám mogorván.

Nagyot sóhajtok, fájó homlokomhoz nyomom a hüvelykujjamat, aztán a boltív felé veszem az irányt, amely a szobáimat elválasztó rácsos sétányhoz vezet. Átmegyek az öltözőbe, Digby pedig ott marad a másik helyiségben, hogy egyedül lehessek.

Némelyik testőr előszeretettel feszegeti a határokat, és ide is utánam jön. Ilyenkor örülök, hogy rácsok mögött vagyok. Szerencsére a mennyezetről lágyan aláhull egy széles, arany kelme. Eltakarja a kalitka egy részét, így át tudok öltözni mögötte anélkül, hogy látnának. Viszont biztos vagyok benne, hogy a körvonalaim átsejlenek az anyagon, és ezért jönnek utánam azok a pofák.

Digby miatt nem kell aggódnom, ő nem sasolja az alakomat. Ellentétben némelyikkel ő soha meg sem próbált helytelenül viselkedni, lopott pillantást vetni rám. Ha belegondolok, valószínűleg ezért szolgál olyan sok éve testőrként, míg némelyek nem maradnak sokáig. Eltűnődöm, vajon Midasz király tényleg aranykaróra szúrja-e a fejüket.

Ma reggel komor és sötét az öltözőm. Az egyetlen tetőablakot általában hó födi, és ez ma sincs másképp. Az egyetlen fényforrás az asztalon álló lámpás. Gyorsan újratöltöm, felcsavarom a lángot, és a halvány fényben hozzáfogok a reggeli rutinfeladatokhoz. Midasz ma reggel értem küld, így időben el kell készülnöm.

Átnézem a ruhaállványokat a szobában. Természetesen minden ruha arany fonalból és szövetből készült. Midasz kegyeltjeként soha nem mutatkozom másban.

Hátrasétálok, és kiválasztok egy magas derekú, hát nélküli ruhát. Az összes ruhám hát nélküli. A pántlikáim miatt elkerülhetetlen.

Jobb kifejezés híján pántlikáknak hívom. Két tucat hosszú, aranyszalag, amelyek a gerincem két oldala mentén nőttek ki a vállamtól egészen a farokcsontomig. Olyan hosszúak, hogy leérnek a földre, mint egy köntös uszálya, és menet közben magam után húzom őket.

A legtöbben a ruhám extra kiegészítő tartozékának hiszik. Fogalmuk sincs róla, hogy a testrészeim. Őszintén szólva én is meglepődtem. Közvetlenül azelőtt növesztettem őket, hogy Midasz megmentett. Nem is történt fájdalom nélkül. Hetekig izzadtam éjszakánként, és égő fájdalmat éreztem a hátamban, míg nőttek, és lassan egyre hosszabbak lettek, végül elérték a végleges nagyságukat.

Tudomásom szerint én vagyok az egyetlen Oreában, akinek pántlikái vannak. Természetesen a királyi családok minden tagja rendelkezik valamilyen varázserővel. Enélkül nem nyerhetik el a koronát. Bizonyos közembereknek is van különleges képességük. Egyszer találkoztam egy udvari bolonddal, aki fényeket villantott fel az ujjaival, amikor tapsolt vagy csettintett. Csinos kis éjszakai árnyjáték-bemutatót tartott a falon.

De ami a pántlikákat illeti, nem csak szépek vagy szokatlanok. Ez nem tróntermi trükk. Tudnak kapaszkodni. Ugyanúgy irányítom őket, ahogy a végtagjaimat. Általában hagyom, hogy rugalmas anyagként omoljanak le mögöttem, de ha akarom, külön tudom mozgatni mindegyiket, és erősebbek, mint amilyennek látszanak.

Leveszem a hálóingemet, és egy kupacban a rácsok közelében hagyom, ahonnan később a szobalányok összegyűjtik a mosáshoz. Új ruhába bújok, megigazítom magamon az anyag redőit, hogy eltakarjon mindent, amit el kell takarni.

A pipereasztalhoz ülök, és belenézek a tükörbe.
A pántlikák felemelkednek mögöttem, felemelik és bonyolult, fonott formákba csavarják a hajamat, míg végül a fonatok hálózata koszorúként fogja körbe a fejemet, és minden hosszú, arany hajfürt, amely eddig a hátamon terült szét, a tarkómon kígyózik.

Rengeteg hajam van, de a király birtoklási vágyában senkit sem enged a közelembe. Még a fodrászt sem. Kénytelen vagyok magam vágni, és nem vagyok jó benne.

Egy különösen balsikerű hajvágás után két hónapig féloldalas volt a frufrum, míg végre elég hosszúra nőtt, hogy a fülem mögé tűrhessem. Nem volt csinos. Azóta lehetőség szerint messziről elkerülöm az ollót, és csak a töredezett hajvégeket távolítom el. Megtanultam a leckét.

Ámbár, az igazság kedvéért, nem vagyok biztos benne, hogy az egyenes frufru jó lett volna. Az embernek nem lenne szabad ilyen fontos kérdésben döntést hoznia, mint egy frufru, amikor egy üveg bor lötyög a gyomrában.

A hajam végre szorosan fonódik a koponyámra, felállok az asztaltól, és visszamegyek a hálószobába, épp amikor belép egy szolgálólány. A sok lépcsőtől kissé lihegve szólítja meg Digbyt.

– Midasz király az ebédlőbe kéreti a kegyencet.

Digby bólint, a nő elsiet, közben futó pillantást vet rám, majd eltűnik az ajtó mögött.

– Elkészült? – kérdezi Digby.

Körülnézek, az ujjammal meglapogatom a szám.

– Voltaképpen előbb futnék még néhány kört. Találkoznék néhány emberrel, elintéznék ezt-azt, tudja, szerfelett elfoglalt vagyok – mondom, és vidáman felfelé görbül a szám sarka.

De Digby nem vevő az ugratásomra. Az a pasi még el sem mosolyodik. Csak türelmesen néz rám.

– Fog valaha nevetni a vicceimen, Dig? – sóhajtom.

– Nem. – Lassan ingatja a fejét.

– Végül szétrepesztem azt a morcos testőrkülsőt. Csak figyeljen!

– Ha maga mondja, Auren kisasszony! Indulhatunk? Nem kéne megváratnunk őfelségét.

Hangosan kifújom a levegőt, azt kívánom, bárcsak enyhülne a fejfájásom, mielőtt szembenézek Fulke királlyal.

– Rendben. Kész vagyok. De magának tényleg dolgoznia kéne a ketrecen túli viselkedésén. Kedves lenne egy kis cseverészés. Belepusztulna időnként egy kis barátságos ugratásba?

Barna szemével továbbra is kifejezéstelenül néz rám.

– Jól van, jól van. Megyek már – morgolódok. – Hamarosan találkozunk – teszem hozzá, akár egy apró sznárk (Lewis Carroll képzeletbeli állata), és csókot dobok felé. – Hiányozni fog.

Megfordulok, a kalitka másik oldalára sétálok a hálószobából, ami a külön az én számomra épült folyosóra vezet. A selyem balerinacipőmben végiglépkedek az aranypadlón, a pántlikák és a ruhám uszálya a földet söprik mögöttem.

Sötét van idebent, de a keskeny folyosó alig három méter hosszú, és máris a könyvtárban találom magam, amely hatalmas, de dohos pergamen szaga és áporodott levegő járja át, pedig a szolgálók rendszeresen takarítják.

Áthaladok a könyvtár rácsokkal elkerített szakaszán, végigmegyek egy másik folyosón, elhagyom az átriumot, és máris belépek az ebédlőbe vezető, boltíves folyosóra. Megállok egy pillanatra hallgatózni, és megdörzsölöm hasogató halántékomat. Midasz király egy szolgálóval beszél, és hallom az asztalra helyezett tányérok csörömpölését.

Nagy levegőt veszek, és az ajtókon át bemegyek a helyiségben elkülönített kis kalitkába. A rácsok túlsó oldalán, a hatalmas ebédlőasztalon pontosan hat tál étel, hat kancsó ital és hat tömör arany virágcsokor áll, melyek illenek a tányérokhoz és a serlegekhez, Midasz szám- és aranyfétise mindenhol megjelenik. Keserűen háborog a gyomrom az étel láttán, és örülök, hogy nem kell velük ennem. Azt hiszem, kicsit taszítaná őket, ha lehánynám a terítéket.

Az ablakokon át behatoló szürke, havas fénysugarak kissé elhomályosítják a fényűző pompát. A kandallóban lángok morajlanak, de mindegy, mekkora tűz ég benne, soha nincs elég meleg. A lángok aligha kergetik el az örök fagyot.

Azonnal észreveszem Midasz királyt az asztalfőn, csinos tunikát visel, csúcsos aranykoronája tökéletesen áll frissen fésült, szőke haján.

Fulke király a balján foglal helyet, falánk pocakja túllóg a derékszíján. Az Ötödik Királyság divatja szerint bársonynadrágot visel. Illik hozzá a királyság színében, a sötétlilában pompázó tunikája. Aranykoronája félrecsúszott kopasz fején, ugyanez a gondatlanság jellemzi az egész uralmát. A koronába illesztett lila drágakövek akkorák, mint az öklöm.

Fogalmam sincs, vajon fiatalon Fulke jóképű férfi lehetett-e. Most csak ráncos arcát és kövérre hízott testét látom. Összerezzenek a sok pipázástól megsárgult fogsora láttán. Attól, de fekete szemének kéjsóvár tekintetétől is, ahogyan rám néz. Igazából összefügg a kettő.

Pillanatnyilag nem csak a bársonynadrág borítja be
a lábát. Két szőke, hiányos öltözetű kanca lovagol a combján, és átfogó szolgálataik részeként sütemény- és gyümölcsdarabkákkal etetik.

Polly ül az egyik lábán, Rissa lovagol a másikon, és vihogva bogyókkal eteti a saját szájából, miközben Fulke a mellét fogdossa. Gondolom, ez egy afféle reggeli. A nők ingerült pillantásokkal fogadják az érkezésemet, aztán feltűnően nem vesznek rólam tudomást. Nem kedvelnek. Nem csak azért, mert én vagyok a király kegyence, hanem azért is, mert Fulke rám vágyik leginkább, amikor idelátogat.

Gondolom, versenytársnak tekintenek. Mindenki tudja, mi történik a királyi kancákkal, ha lejár az idejük. Félredobják őket az újabb, erősebb, csinosabb kancákért.

Meggyőződésem, hogy ha együtt töltenének velem egy kis időt, igazán élveznék a társaságomat. Elképesztően szórakoztató vagyok. Rászorít ez az élet, hiszen az egyetlen társaságom vagyok. Nem akarom untatni magam.

Talán ha egyszer jókedvében találom Midaszt, megkérdezem, feljöhet-e hozzám néhány lány egy éjszakára. Igazán rám férne némi társaság a néma, rendíthetetlen Digbyn kívül.

Ha már szóba került Digby, ő és a király másik öt testőre vigyázzban áll a hátsó fal mentén, és a szemük sem rebben az erotikus reggeli láttán. Nagyon profik.

A királyokkal egy asztalnál ülnek még a tanácsadóik, és készenlétben áll két további kanca. Az egyikük Fulke egyik emberének a vállát masszírozza, a másik folyamatosan kacér pillantásokat vet az asztalra.