Susan Wiggs

Tizenkét kutya

és egy új szerelem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Laugh, Cry, Dream, Read, LLC, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Twelve Dogs of Christmas

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

ISBN 978-615-108-075-7

- Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Barkisnak, Lennynek, Fishernek,

Goose-nak, Dugnak, Daisynek és az összes

nagyon-nagyon jó kutyának, akik megmelengetik

a nappalainkat és az éjszakáinkat…

meg a szívünket.

Előhang

Kicsi Tim

A vészhelyzetek nem hétfőtől péntekig, reggel nyolctól délután ötig szoktak előállni, hanem mindig hétvégén, vagy késő éjszaka, vagy ünnepnapokon, sőt néha ezek egyszerre teljesülnek. És néha karácsonykor üt be a katasztrófa.

Ez volt az oka annak, hogy Brenda Dickens december 24-én, este kilenckor kanyarodott be az ügyeletes állatklinika parkolójába, miközben a férje, Grant a hátsó ülésen azért könyörgött Timnek, hogy húzza még ki egy kicsit.

– Tarts ki! – könyörgött elgyötört hangon Grant. – Mindjárt ott vagyunk. Kérlek, tarts ki! Maradj velem! Az ég szerelmére kérlek, ne halj meg!

Brenda vetett egy pillantást a kutyára a visszapillantó tükörből.

– Megijeszted, Grant.

– Azért, mert ez ijesztő! – csattant fel a férje. – Az is lehet, hogy már nem lélegzik, és fel is van puffadva a hasa.

Brenda leparkolt a klinika bejárata előtt, leállította a motort, utána kiszállt, és kinyitotta a hátsó ajtót.

– Óvatosan, Grant! – mondta, miközben átvette a férjétől a kutyát. – Ó, Tim! Kicsikém! Rettenetes fájdalmai lehetnek.

Miután a férje is kiszállt, bementek a villogó fényfüzérekkel feldíszített előtérbe. A recepciós pult mögött álló nő rózsaszínű orvosi köpenyt viselt.

– Jó estét, Brenda Dickens vagyok, és én hívtam fel magukat Tim miatt! – hadarta a remegő Brenda. – Nem veszíthetjük el! Még csak kétéves.

– Máris beviszem dr. Pennhez – felelte a nő, és átvette a kutyát Brendától. – Gyere, cimbora! Meggyógyítunk téged.

Brenda a tenyerébe fogta a kutya pofáját, és adott a buksijára egy csókot.

– Szeretlek, kicsikém. Teljes szívemből szeretlek.

Utána az asszisztens elindult, és a kutyával együtt eltűnt a csapóajtó mögött.

Brendának megroggyant a lába, és a férje felé fordult, aki kissé imbolyogva járkált fel-alá, mert már megivott egy üveg pezsgőt. Brenda nem szerette a pezsgőt, és mivel a családi összejövetelt az ő házukban rendezték meg, túlságosan el volt foglalva azzal, hogy kiszolgáljon másokat.

Gyötörte a bűntudat, mert nem tudta, hogy Tim mennyi ideig szenvedett, mire észrevette, hogy valami baj történt vele. Tim volt a legjobb barátja. Egy szégyenlős, gombszemű, csillogó orrú, remegő szőrcsomó volt, amikor először találkozott vele. Megfürdette, elárasztotta a szeretetével, elnyerte a bizalmát, és mivel vakvezetőkutya-kiképző volt, jól nevelt kutyát faragott belőle. Timből egy helyes, selyemszőrű, aranyszívű kutya lett, akinek a füle lófarkakra emlékeztetett. Brenda neki köszönhette, hogy sohasem érezte magát egyedül, és éjszakánként együtt aludtak, amikor Grant sokáig dolgozott.

– Nem veszíthetem el – suttogta Brenda. – Nem veszíthetem el…

Grant körbenézett az üres előtérben.

– Nem értem, hogy romlott le ilyen gyorsan az állapota – dünnyögte. – Néhány órával ezelőtt a labdáját kergette a folyosón és az ágy alatt… Jóságos ég! A ház még mindig tele van vendégekkel…

Brenda izmai megfeszültek. Az idén ők rendezték meg a háromnapos családi karácsonyt. Grant családja rajongott ezért az ünnepért. Brenda napok óta robotolt azért, hogy időben elkészüljön a különleges vacsora, és az összes ajándék be legyen csomagolva, miközben Grant egy új ügyféllel tárgyalt a városban, és csak akkor esett haza, amikor meggyújtották a gyertyákat a terített asztalon.

Brenda nem kedvelte a karácsonyt, de azt akarta, hogy minden tökéletes legyen Grant szülei és testvérei számára. Karácsonyi pudingot is készített, és karácsonyi pukkantót is vásárolt a gyerekeknek. Nekik még nem születtek gyerekeik, de volt négy gyönyörű és virgonc unokahúguk.

Brenda hirtelen csettintett egyet.

– A karácsonyi pukkantók!

Grant értetlenül összeráncolta a szemöldökét.

– Tessék?

– Azok az átkozott papírhengerek, amiket szét kell törni, és kiesnek belőle a játékok. Vettem néhányat a gyerekeknek. Lehet, hogy Tim lenyelte az egyik műanyag játékot.

– Hát persze! Mindjárt gondoltam, hogy az egész a családom hibája. Sohasem kedvelted őket.

– Tessék?! Éppen most akarsz belemenni ebbe a vitába?

Grant legyintett egyet.

– Meddig fog tartani a műtét? – kérdezte, habár nyilvánvalóan tudta, hogy erre a kérdésre Brenda sem tudja a választ. – Vajon dr. Penn meg tudja menteni?

Brenda szemét elfutották a könnyek.

– Amikor felhívtam, bizakodó volt. Azt mondta, hogy szerinte bélcsavarodás. Az egyik vakvezető kutyával is előfordult, amikor főiskolás voltam, és a műtét megmentette. Tim is rendbe fog jönni.

– Ezt nem tudhatod biztosan.

Brenda valóban nem volt olyan magabiztos, mint amilyennek mutatta magát. A bélcsavarodás súlyos esetnek számított, mert amikor a beleket elzárta valami, a mellkas megtelt levegővel, és összepréselte a tüdőt, ezért az állat nem tudott lélegezni. Csak abban reménykedhettek, még időben észrevették, hogy Timnek fájdalmai vannak.

Grant folytatta a járkálást, és halkan káromkodott. Az előtérben karácsonyi dalok szóltak, vírusként terjesztve a vidámságot. Brenda gyűlölte a fülbemászó karácsonyi dalokat, mert az ember nem tudta kiverni őket a fejéből, és már régen nem hitt abban a boldogságban és vidámságban, amiről szóltak.

Odament a recepciós pulthoz, és olvasgatni kezdte a brosúrákat, hogy elterelje valamivel a figyelmét. A pulton egy doboz is állt, amelyben adományokat gyűjtöttek az Underdogs nevű alapítvány számára. Brenda és Grant rajtuk keresztül fogadta örökbe Timet.

– Van nálad készpénz? – kérdezte Brenda.

– Tessék? Miért? Bankkártyával fogunk fizetni.

– Pénzt akarok adományozni – felelte Brenda, és a doboz felé biccentett.

Grant elővette a pénztárcáját, és odaadta neki, ő pedig kivett belőle egy bankjegyet, és becsúsztatta a résbe.

– Hé, az egy százdolláros volt!

– Karácsony van.

– Abból akartam ajándékot venni neked.

Brenda gyanakvása beigazolódott. Ezek szerint Grant még nem vett neki semmit.

– Ezt az adományt kaptam tőled ajándékba – felelte. – Köszönöm.

Felmarkolt az üvegtálból egy adag poros cukorkát, és majszolni kezdte őket. Grant rosszallóan megcsóválta a fejét, és habár nem mert megszólalni, Brenda tudta, hogy a férjének az a véleménye, le kellene adnia pár kilót, és igaza is volt. De ma este nem ez a legfontosabb.

Miközben elrágcsálta a kőkemény karamellát, a kifakult girlandokat méregette. Vajon miért kedvelik őket az emberek annak ellenére, hogy károsak a környezetre?

Inkább az üveges szekrény felé fordult, amelyben a klinika dolgozói kiállították a kutyák által lenyelt tárgyakat: plüssjátékok, kulcsok, iPadek, gumilabdák és egy karácsonyi fényfüzér egy darabja, ami szintén azt bizonyította, hogy a karácsony ártalmas.

– Nézd, mennyi mindent szedtek már ki a kutyák hasából, Grant!

Grant vetett egy bosszús pillantást a szekrényre.

– Tim valószínűleg elrontotta valamivel a gyomrát. Jobban oda kellett volna figyelned rá.

– Nekem? Azzal voltam elfoglalva, hogy becsomagoljak tízezer ajándékot, mert te messziről elkerülöd az efféle munkát.

– Ó, sajnálom, hogy dolgoznom kellett, hogy meg tudd venni azt a tízezer ajándékot! – vágott vissza Grant. – Talán ezt is beleírhatnád az egyik könyvedbe, ami sohasem lesz kész.

Brenda bosszúsan rámeredt a férjére. Régóta arról álmodozott, hogy egyszer író lesz, és jellemző volt Grantre, hogy éppen ebbe kötött bele.

Gyorsan bement a női mosdóba, mert tudta, hogy a piszkálódással nem mennek semmire. Egyetlen házasság sem tökéletes, de ők mostanában állandóan veszekedtek, valószínűleg a munka és a stressz miatt. Grantnek saját ingatlanügynöksége volt, ami sok pénzt hozott a konyhára, de ez azzal járt, hogy rengeteget dolgozott és tárgyalt, a reklámújságot pedig Brenda szerkesztette.

Megtörölgette az arcát egy nedves törülközővel, és miközben belenézett a tükörbe, megfogadta, hogy jobban oda fog figyelni magára. Keres egy fodrászt, és csináltat magának új frizurát. Edzőterembe fog járni, talán abba, amelyikbe Grant szokott járni. Ha a férje mindennap szakított egy kis időt arra, hogy fitten tartsa magát, akkor ő is meg tudja csinálni. Talán ez lehetne közös program is.

A mosdó falán az Underdogs alapítvány és a klinika plakátja lógott, és a plakáton a jóképű és együttérző dr. Penn mosolygott. Brenda tavaly vesztette el a macskáját, és az orvos egész idő alatt a kezét fogta. De most nem arra kellene gondolnia, hogy dr. Penn milyen jóképű férfi, mert a szintén jóképű férje, aki túl sokat ivott ahhoz, hogy vezethessen, az előtérben aggódik a kutyájuk miatt.

Brenda összeszedte magát, csatlakozott Granthez, és bocsánatkérően rámosolygott.

– Sajnálom. Azzal nem segítünk Timnek, hogy egymás torkának esünk, nem igaz?

Grant bólintott.

– Igen, igazad van. A fenébe is, Tim…!

Megölelték egymást, leültek, és Grant megválaszolta azokat az sms-eket, amelyeket az anyjától és a testvéreitől kapott. A vendégek időközben hazamentek, és bezárták maguk mögött az ajtót. Brenda úgy érezte, hogy egy örökkévalóság telt el, mire dr. Penn kijött hozzájuk.

– Mr. és Mrs. Dickens? – kérdezte halkan.

Brenda azonnal felpattant, és elszorult a torka. Ó, Tim, Tim!

Az orvos lehúzta a maszkot a szájáról, és Brenda látta, hogy mosolyog.

– Minden a legnagyobb rendben van. A kutyájuk fel fog épülni.

Brenda lerogyott a székre.

– Hála az égnek! Megnézhetjük?

– Nos, mivel karácsony van, és senki sincs itt magukon kívül, bejöhetnek hozzá. Már ébredezik, de még nincs egészen magánál.

Brenda és Grant azonnal felpattant, és követték az orvost. Tim egy párnán feküdt, laposakat pislogott, és alig tudta felemelni a fejét. Az ezüstös árnyalatú, barna szőre ki volt fakulva, az egyik lába le volt borotválva ott, ahol bekötötték az infúziót, és halkan nyüszögött.

Brenda arcán végigfolytak a könnyek.

– Ó, hála istennek!

Tim erőtlenül megcsóválta a farkát, és félrebillentette a fejét, mintha a hangszórókból áradó karácsonyi dalt hallgatta volna: Bring a Torch, Jeanette, Isabella…

– Helló, cimbora! – mondta Grant.

– A kutyájuknak szerencséje volt – közölte velük az orvos. – Időben bekerült hozzánk. Azt hiszem, hamarosan haza is vihetik.

Brenda megkönnyebbülten átölelte a férjét, és megint megbánta, hogy ilyen csúnyán beszéltek egymással. Majd kárpótolja valamivel Grantet, miután hazaértek, habár gyanította, hogy a vendégek nem tettek rendet maguk után.

Dr. Penn elvett az asztalról egy fémtálat.

– Elzárta valami a kutyájuk beleit, és ez volt az a valami – magyarázta, és a kesztyűs kezével felemelt egy piros anyagot.

Brenda összeráncolta a szemöldökét, közelebb hajolt hozzá, és megállapította, hogy egy csipkével díszített selyemtangát lát. Az orvos kuncogni kezdett, és rákacsintott Grantre. De Brenda nem kacsingatott, hanem döbbenten meredt a női alsóneműre, és utána ránézett a férjére, aki rendkívül savanyú képet vágott.

Egy darabig csak a karácsonyi dal törte meg a csöndet, de Brenda végül hátrált egy lépést.

– Ez nem az enyém – sziszegte dühösen.

1

Három meghívás

Egy évvel később

Brenda reggel elment futni egyet, mert akkor még viszonylag hűvös volt. Houstonban decemberben is meleg és nyirkos volt a levegő, ezért hajnalban futotta le a szokásos, tíz kilométeres adagját, amikor a nap még nem döntötte el, hogy mennyire fogja megkínozni a belváros lakóit a hőséggel.

Tim már minden egyes fűszálat ismert a Buffalo Bayou parkban, ezért tökéletes futópartnernek bizonyult. Tartotta az iramot, nem panaszkodott, és nem mozdult el a gazdája mellől.

A férfiakkal kapcsolatban sajnos nem lehetett elmondani ugyanezt.

Brenda egy évvel ezelőtt vált el Granttől, és megtartotta a kutyát, mert számára ő volt a legfontosabb. Grant megtartotta a vállalkozást, a hatalmas, kertvárosi házat és azt a nőt, akinek az alsóneműje majdnem megölte a kutyájukat.

Brenda magányos volt, úgy érezte, hogy kudarcot vallott, és még jobban megutálta a karácsonyt.

Miután szakított Granttel, rengeteg segítséget kapott a családjától és a barátaitól, de minden este csak Tim várta otthon. Az volt az első dolga, hogy eltüntette a közösségi oldalakról a hét évig tartó házassága nyomait. Kitörölte azokat a boldogabb időket idéző fotókat, amelyeken Granttel vagy a férfi rokonaival szerepelt. Nem akarta kitörölni a múltat, de nem akarta megmutatni a világnak, mennyi mindent elveszített.

Azt hitte, ismeri a szerelmet, de a szakítás óta sokszor eltöprengett azon, hogy Grant mikor csalta meg először, és miért, ő pedig miért nem vette észre a jeleket. Saját magát is más szemmel látta, mint régen. A házassága ideje alatt nem adott a megjelenésére, és állandóan a háttérbe húzódott, hogy Grant megmártózhasson a rivaldafényben.

A válás olyan volt, mint egy seb, csakhogy a magány, a szégyen és a kudarc fájdalmát senki sem látta. Ha Brendának be lett volna gipszelve a lába, vagy össze lett volna varrva, vagy tele lett volna zúzódásokkal, talán többen megsajnálták volna. De elrejtette a sérüléseit, és alig tudta keresztülverekedni magát ezen a nehéz időszakon.

Dr. Penn azt javasolta Brendának, hogy vállaljon önkéntes munkát az Underdogs alapítványnál, és segítsen magán úgy, hogy segít a gazdátlan kutyákon. Valószínűleg gyötörte a bűntudat azért, mert ő indította be a lavinát, de kiderült, hogy az önkéntes munka sikeresen elterelte Brenda figyelmét a kudarcba fulladt házasságáról. Az előző karácsony volt a vízválasztó, az időszámításunk előtt. Azóta Brenda sok mindenen változtatott. Az anyja, Margaret Harkness mindig azt mondogatta, hogy a fizikai erőnlét a legfontosabb. Harminc éven keresztül szolgált a seregben, és meg volt győződve arról, hogy a változás néha nem belülről kifelé történik, hanem kívülről befelé.

Brenda rájött, hogy az anyjának igaza van, és egy év alatt megváltoztatta a külsejét. Némelyik változás kellemes volt, némelyik viszont olyan kellemetlen, mint amikor távozik egy vesekő.

Keresett magának állást, mert nem akart Grantnek dolgozni, habár a férfi megpróbálta rávenni, hogy továbbra is ő szerkessze az ingatlanügynökség reklámújságát. De Brenda közölte vele, hogy inkább a karóba húzást választaná. Elmúltak azok az idők, amikor tökéletes házak és kertek fotóit rendezgette, és csöpögős szövegeket írt róluk. Most szabadúszóként dolgozott, és brosúrákat meg honlapokat szerkesztett olyan ügyfeleknek, akikkel nem állt házastársi viszonyban. Olyan ügyfeleknek, akik nem csalták meg, és nem bántak vele úgy, mint egy régi bútordarabbal. Nem vetette fel a pénz, de nem volt oka panaszra.

Beköltözött egy kétszobás, téglaépítésű házba, amely a Montrose-negyedben állt, és egy kis hátsó kertje is volt, ahová ki tudta engedni Timet. Össze sem lehetett hasonlítani azzal a házzal, amelyikben Granttel laktak, de ez jobban illett hozzá. Kedvelte a hóbortos, különféle nemzetiségű szomszédokat, a régimódi járdát, amely sajnos néhány háztömbbel távolabb elfogyott, és a parkot, ahol reggeltől estig játszottak a gyerekek.

Igaz ugyan, hogy a nyári párás hőséget, a szúnyogokat, a tűzhangyákat, a csótányokat, a forgalmas utakat és a hurrikánokat nem kedvelte, de az anyjának köszönhetően sokfelé megfordult: a Hadley-erődben, amit homokdűnék vettek körül, Dél-Koreában, ahol szinte elviselhetetlen volt a hideg, és a szeles Hampton Roadsban, ami a tengerparton feküdt.

Houston tökéletesen alkalmas volt arra, hogy egyedülállóként letelepedjen itt a kutyájával, de egy életre elege lett a költözésből. Az anyja időközben nyugdíjba vonult, és a második férjével, Lyle-lal közösen vásárolt egy szép házat a Heights városnegyedben, hogy a lányai közelében lehessen. Brenda húga, Cissy és a férje, Dilip most várták az első gyermeküket.

Brenda a frizuráját is megváltoztatta, mire a húga azt mondta, hogy az összes nő ezt csinálja a válás után. Függetlenül attól, hogy Cissy még sohasem vált el, mindent tudott. Amikor Brenda férjnél volt, a hullámos, barna haját többnyire kontyba kötötte, most viszont bubifrizurája volt, amelyben szőke melírcsíkok voltak, és emiatt havonta el kellett mennie a fodrászhoz. A ruhatárát is átalakította, mert a válásnak köszönhetően olyan sovány lett, mint egy kísértet. Egyik nap, amikor hazament egy újabb sikertelen egyeztetőtárgyalásról, belenézett a tükörbe, és elsírta magát, mert úgy nézett ki, mint akibe hálni jár a lélek.

Másnap felvett egy személyi edzőt, aki átalakította az életét. Carla Wynn hat hónapon keresztül makacsul arra biztatta, hogy saját magát tegye az első helyre, ráadásul a felesége, Nancy stylist volt, és Brenda lett az első projektjük. Mivel Brenda nem engedhette meg magának ezt a szolgáltatást, abban állapodtak meg, hogy ő fogja szerkeszteni a családi vállalkozás honlapját és brosúráit. Nagyon élvezte a munkát, mert hitt abban, amit csinált.

Amikor férjnél volt, kávéval és fánkkal indult a napja, miközben átnézte az e-maileket, és leszervezte a megbeszéléseket. Most futással, úszással vagy biciklizéssel indult a nap, és amikor közölte Carlával, hogy nem akar versenyekre edzeni, Carla azt felelte, hogy az életre edz.

A pszichológusa megdicsérte azért, hogy ilyen sokat változtatott a külsején, de azt mondta, hogy a valódi változás akkor fog bekövetkezni, ha a tudata hátsó zugaiban rejtőző dolgokat is hajlandó lesz rendbe tenni. Brenda tudta, hogy a pszichológusának igaza van, mert ezekbe a zugokba söpört be mindent, amivel nem akart foglalkozni. A házassága utolsó éveiben például érezte, hogy valami nincs rendjén közte és Grant között, de szándékosan kerülte ezt a témát, és végül az orra elé dugták a bizonyítékot egy alsónemű formájában.

Sokszor eltöprengett, hogy azért ment-e tönkre a házassága, mert feleségként kudarcot vallott, vagy pedig azért, mert már régen lemondott erről a kapcsolatról. A karácsonyi eset után Grant természetesen őt hibáztatta mindenért. Többek között azt vágta a fejéhez, hogy távolságtartó volt, nem értette meg őt, és nem adta semmiféle jelét annak, hogy szüksége van rá.

Igaz ugyan, hogy Grant lépett félre, de Brenda arra is rájött, hogy talán részben az ő hibájából hidegültek el egymástól. Amikor megismerkedett Granttel, úgy érezte, hogy tökéletes párt alkotnak, és a házasságuk beleillett a boldog életről alkotott elképzelésébe. Csakhogy az életük üres volt, a kapcsolatuk pedig egy üzleti megállapodáshoz hasonlított. Arra is rájött, hogy elhanyagolta magát, és a háttérbe szorította a saját vágyait. Lemondott arról az álmáról, hogy író lesz, és ehelyett inkább Grant karrierjét támogatta. Azt a hatalmas, kertvárosi házat sohasem érezte az otthonának, a családi ünnepeket pedig úgy bonyolította le, mint egy rendezvényszervező.

Nemrég belekóstolt a randizásba, hogy elterelje valamivel a figyelmét, de nem adta bele a szívét és a lelkét. Volt egy férfi, akivel rendszeresen találkozgatott, de nem bízott meg a saját érzéseiben, és néha attól rettegett, hogy sohasem fogja megtalálni az igazit.

De a pszichológusa azt mondta, hogy az alkalmi kapcsolatok a segítségére lesznek abban, hogy a sebezhetőség miatt magabiztosabbá váljon. Brenda ezt ostobaságnak tartotta, ugyanakkor a társkereső oldalak böngészése szórakoztató időtöltésnek bizonyult.

Amikor hazaértek a futásból, Brenda megállt a kapuban, és kivette a postaládából a leveleket, mielőtt bementek a házba.

– Gyere, Tim! Lássuk, hogy ez a nap mit tartogat számunkra!

A kutya azonnal odaszaladt a vizestáljához, Brenda pedig kinyitotta a hűtőt, és megivott egy pohár hideg vizet. Utána leült a konyhában lévő bárpulthoz, és átnézte a leveleket. A mentális egészségnek állítólag az az egyik feltétele, hogy szigorúan el kell választani az életteret a munkahelytől, de a ház olyan kicsi volt, hogy ezt nem lehetett megoldani. Brenda a bárpultnál evett és dolgozott. Manapság zöld teát ivott kávé helyett, és quinoalepényeket evett fánk helyett, aminek olyan íze volt, mint a habszivacsnak, de csillapította az éhséget.

A reklámújságokat azonnal kidobta a szelektív kukába, és átnézte a leveleket. A legnagyobb meglepetésére kapott egy karácsonyi üdvözlőlapot Dolly Prentice-től, aki a család egyik régi barátja és az Underdogs egyik kulcsembere volt. A havas tájon csillogó aranypor ráragadt az ujjára, és amikor beletörölte a kezét a rövidnadrágjába, az is aranyporos lett. Nagyszerű!

A borítékokban három meglepetést talált.

– Nézd, Tim! – mondta, és megmutatta a brosúrát a kutyának. – Meghívnak egy kreatívírás-szemináriumra. Valóra fogják váltani az álmaimat. – Brenda felsóhajtott. – Bárcsak így lenne!

Vágott egy grimaszt, és bedobta a brosúrát a szelektív kukába.

Brenda régóta író akart lenni, és olyan gyerekkönyveket szeretett volna írni, amelyeket a gyerekek a barátjuknak éreznek. Kiskorában rengeteget olvasott, mert a könyvekben megnyugvásra és menedékre lelt. Mivel az anyja a seregben szolgált, évente vagy kétévente iskolát váltott, és a könyvek lettek az állandó társai. Az iskolában nem törekedett arra, hogy barátokat szerezzen, mert tudta, hogy ezek a barátságok nem lesznek hosszú életűek.

Kilencévesen elvesztette az apját egy baleset miatt, és akkor is a könyvekbe menekült, mert azok az ismeretlen világok legalább átmenetileg elterelték a figyelmét a borzalmas tragédiáról. Olyan könyveket akart írni, amelyek ezekhez hasonlóan sokat segítenek a gyerekeknek.

Lett ugyan egy mostohaapja Lyle személyében, de nem sikerült megkedvelnie.

A legjobb barátai a mai napig a könyvespolcán sorakoztak: Harriet, a kém; Ramona; Ralph, az egér; Harry Potter; Cincin lovag legendája; A tehervagon lakói; Bébicsőszök klubja; Ott vagy, Istenem? Én vagyok az, Margaret – valamint a kissé félelmetes, de izgalmas Alkonyat-sorozat.

Ezek a könyvek voltak a barátai, akikre mindig számíthatott. Ők sohasem nevezték új lánynak, nem kellett miattuk egyedül ülnie egy asztalnál az étkezőben, a szülinapok alkalmával nem felejtették ki a nevét a meghívottak listájáról, és nem utolsóként választották be a csapatukba.

Brenda lemondott az álmáról azért, hogy Grantnek dolgozhasson, de azóta sem ért el sikereket ezen a téren, mióta szabadúszó lett. Elküldte a történeteit néhány kiadónak és ügynöknek, de állandóan visszautasították azzal az indokkal, hogy nem ír elég jól, vagy túlságosan érzelgős, vagy nem elég meggyőző, vagy a történet nem gyerekeknek való. Kénytelen volt szembenézni azzal a ténnyel, hogy nem Grant gördített akadályokat az útjába, és azt is tudta, hogy egy egynapos szeminárium nem fogja megoldani a problémáját.

De nem mondott le arról, hogy író legyen, mert az anyja megtanította rá, hogy a kudarcnak az a biztos záloga, ha az ember feladja, ezért hirtelen ötlettől vezérelve kivette a brosúrát a kukából.

– Lássuk, mi van még!

A következő boríték az anyjától, vagyis Margaret Harkness tábornoktól érkezett, aki a nyugdíjba vonulása alkalmából egyhetes partit rendezett. Miután Brenda elolvasta a kinyomtatott meghívót, elővette a telefonját, és felhívta az anyját.

– Nos, megkaptad? – kérdezte köszönés helyett Margaret, miután fogadta a hívást.

– Igen, itt van a kezemben.

– Ugye te is elhajózol velünk az ünnepek idejére?

– Természetesen, anya – felelte Brenda, mert erre a kérdésre ez volt az egyetlen elfogadható válasz. – Már alig várom.

– Olyan lesz, mint egy álom. Igazi álomutazás! Karácsony napján hajózunk ki Galvestonból, az új év első napján fogunk visszajönni, és remekül fogunk szórakozni. Ez lesz a legszebb karácsonyunk.

Brenda szemügyre vette a meghívón látható hatalmas jachtot, a helikoptert, a vízi csúszdákat és a fedélzeten táncoló párokat. Nem emlékeztette az anyját arra, hogy számára a karácsony nem az év legszerencsésebb napja, és talán másokat is meg fog fertőzni a balszerencséjével.

Természetesen Cissy és Dilip is részt fog venni a kiránduláson, vagyis Brendának egy hete lesz arra, hogy megcsodálhassa a tökéletes, terhes húgát meg a tökéletes férjét. Szerette a testvérét, sőt Dilipet is szerette, de a húga boldog házassága mindig arra emlékeztette, milyen csúfos kudarcot vallott.

– Nagyszerű lesz – közölte vele az anyja. – Örökre meg fog változni a véleményed a karácsonyról.

Margaret mindig kijelentő módban beszélt, és Brenda már régen megtanulta, hogy nem érdemes vitatkozni vele. Ugyanakkor azt is tudta, hogy ha csapdába esik egy hajón karácsonykor, akkor nem tud elmenekülni az ünnep elől, amit sohasem kedvelt.

Gyorsan figyelmeztette magát, hogy nem szabad így gondolkodnia. Az anyja harminc éven keresztül szolgálta a hazáját, számos bevetésen vett részt, sikert sikerre halmozott, és a női katonák érdekeit képviselte. Megérdemelte, hogy megünnepeljék a nyugdíjba vonulását.

Ezt a karib-tengeri hajókirándulást hónapok óta szervezték. Az Alexander nevű óceánjáró jachtot Dilip egyik milliárdos ügyfele bocsátotta a rendelkezésükre a személyzettel együtt. Különleges ételeket fognak enni, pezsgőt fognak inni, ki fognak kötni Chichén Itzában és Tulumban, túrázni fognak a dzsungelben, és homokfutókkal fognak versenyezni a dűnék között.

Ez a karácsony legalább más lesz, mint a tavalyi, amit Brenda a férje családjával töltött. Dickensék imádták a hagyományokat. Brenda nyolc éven keresztül elviselte a heteken át tartó előkészületet és dekorálást, miközben az anyósa állandóan azzal zaklatta, hogy mikor fog gyereket szülni. Elment a templomba, végighallgatta a karácsonyi énekeket, és megnézte a tévében a karácsonyi műsorokat.

És azért csinálta az egészet, mert tudta, hogy ez fontos Grant számára. Fontosabb volt neki, mint a felesége.

– Olyanok leszünk, mint a szimpatikus szereplők az Utódlás című sorozatban – mondta Margaret.

– Igen, pontosan olyanok – felelte Brenda, habár ő a gonosz szereplőket is kedvelte az intrikák miatt.

– Nos, nekem most mennem kell, mert le kell egyeztetnem a menüt a rendezvényszervezővel. Neked esetleg van valamiféle különleges kívánságod?

Brenda elmosolyodott.

– Félmeztelen, szexi pincérek…?

– Kiderítem, mit tehetek.

– Az a lényeg, hogy te jól érezd magad, anya. Megérdemled.

Brenda kinyomta a hívást, és ránézett Timre, aki a párnáján pihente ki a futás fáradalmait.

– Mit szólsz ehhez, Tim? Egy héten keresztül úgy fogok élni, mint egy milliomos. Hát nem nagyszerű?

Tim egy pillanatra kinyitotta a szemét, és a tekintetéből szomorúság áradt.

– Igen, tudom. Te is hiányozni fogsz nekem, de jól fogod érezni magad a régi házban, ebben biztos vagyok.

Grant felajánlotta, hogy vigyáz a kutyára, ha Brendának el kell utaznia, de Brenda még sohasem élt ezzel a lehetőséggel, mert önző módon nem akart osztozni a volt férjével és a volt férje új barátnőjével a kutyán. Tavaly, amikor Grant lebukott, megesküdött rá, hogy azzal a másik nővel nem komoly a kapcsolata, és semmit sem jelent számára, de ezek szerint azóta összemelegedtek Danielle-lel, mert a mai napig együtt vannak.

– Hallgass ide, Tim! Ez a kirándulás jót fog tenni nekem. Ki kell mozdulnom a városból. Karácsonykor mindig szomorú vagyok, és végre le kell zárnom a múltat. – Brenda felsóhajtott. – Irigylem a kutyákat, mert ők csak a pillanatnak élnek. Le merem fogadni, hogy nem is emlékszel arra a műtétre. És nem aggódsz a holnap miatt. – Felbontotta a következő borítékot. – Idenézz! Megkaptam a meghívót az Underdogs karácsonyi gálájára.

Brenda elégedetten szemügyre vette az elegáns meghívót, amelyet ő tervezett, és a papírt is ő választotta ki hozzá. Az Underdogs volt a kedvenc ügyfele, mert teljes mértékben azonosult a küldetésükkel. Ő készítette el a havonta megjelenő magazint, ezenkívül elbírálta az örökbefogadók jelentkezési lapját, hogy meggyőződhessen róla, a megfelelő kutyák a megfelelő helyre kerülnek, valamint ő szervezte meg a kutyák elszállítását is. Dolly volt az egyik sofőr, és azt állította, hogy csodálatos érzés, amikor átadja a kutyákat az új gazdájuknak.

Az alapítvány rendkívül sikeres volt, mert az összes kutya új gazdához került, nem menhelyre, és mivel sohasem voltak ketrecekbe zárva, kezelhetően és nyugodtan viselkedtek. A sikerüket elsősorban annak köszönhették, hogy az új gazdák többsége az ország északi részében lakott. A Katrina-hurrikán után az ország déli részén túl sok háziállat maradt otthon nélkül, és túl kevés volt az örökbefogadó, éppen ezért a délen működő menhelyek többsége összefogott az északon működő menhelyekkel.

Az Underdogs partnere egy Avalon nevű kisvárosban működött, New York államban, a Catskills-hegységben. Havonta egyszer két sofőr bepakolta a kutyákat egy speciálisan kialakított kisteherautóba, és elvitték őket az északon élő gazdáikhoz. Brenda néha sajnálta a kutyákat azért, mert abban a hidegben kell élniük, de ők talán nem gyűlölték annyira a havat és a jeget, mint ő.

Ehhez a vállalkozáshoz rengeteg pénz kellett, de szerencsére az alapítványnak sok hűséges támogatója volt, akik bőkezűen adakoztak, és ebből a szempontból a karácsonyi gála fontos eseménynek számított, mert egyetlen este leforgása alatt kisebbfajta vagyont tudtak összegyűjteni a kutyáknak. A gálán népszerű együttesek léptek fel, sok hírességgel lehetett találkozni, és kiváló szakácsok készítették az ételeket.

A helyszín is különleges volt, mert az alapítvány minden évben Ima Hogg, a híres texasi filantróp és műgyűjtő egykori otthonát, a Bayou Bendet bérelte ki. A résztvevők ezer dollárt fizettek azért, hogy királyokhoz méltó környezetben táncolhassanak, vacsorázhassanak, és megcsodálhassák a műtárgyakat.

Brenda megint szemügyre vette az egyszerű, ízléses meghívót, és megállapította, hogy jól végzi a munkáját. Egy jelentkezési lapot is csatolt hozzá egy bélyeggel ellátott, megcímzett borítékban, ami kissé régimódi módszer volt ugyan, de elérte a kívánt hatást.