Szabó Rita

TÖKÉLETES TESTEK

.

Copyright © Szabó Rita, 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-091-2

Szöveg © Szabó Rita, 2025

Zsanett 2.0

Mi történik, ha a szűzies, naiv, mélyen vallásos és igen harcias Jeanne d’Arc a kivégzése előtt egy börtöncellában találja magát a pökhendi, öntelt, hímsoviniszta Erwin Schrödingerrel?

Nézőpontok, hitrendszerek csatája; romantikus érvek és realista ellenérvek találkozása és szimbiózisa egy világban, ahol minden relatív. Egy világban, ahol az idő nem lineáris, ahol nem lehetetlen többször is meghalni, vagy éppen keringőzni a hóhérral. Egy olyan dimenzióban, amelyben az illúzió trónfosztja a valóságot, és a mágia csupán gúny.

A színdarab elsősorban az idő, a viszonylagosság, a valóság témáját boncolgatja olyan kiváló filozófusok gondolatai mentén, mint Nietzsche, Kierkegaard, Baudrillard, Borges, Kant, Heidegger, Plótinosz, Fukuyama vagy éppen Sartre. A szövegben Arany János, Karinthy Frigyes és Szabó Lőrinc idézetekkel is találkozunk.

Szereplők

Zsanett: Rendíthetetlenül elszánt fiatal nő, akinek mély hite vezérli minden tettét. Tiszta szívvel hisz isteni küldetésében, és ezt a hitet bámulatos harciassággal ötvözi. Bár ártatlansága és tapasztalatlansága néha sebezhetővé teszi, bátorsága és eltökéltsége mindenkiben tiszteletet kelt.

Ervin: Egy rendkívül intelligens és éles eszű férfi, aki mindig mindent jobban tud másoknál, és ezt nem is rejti véka alá. Gyakran lekezelő, különösen a nőkkel szemben, akiket kevésbé tart érdemesnek az intellektuális párbeszédre. Mivel mélyen hitetlen, csak a rációban és saját éleslátásában bízik, ezért a spirituális vagy érzelmi érveket hajlamos gúnyosan elutasítani.

Bűvész: Egy cinikus kívülálló, aki fásult közönnyel szemléli a világot, és mindenben az értelmetlenséget látja. Mivel sem tiszteletet, sem alázatot nem ismer, senki és semmi iránt nem érez valódi elköteleződést, hiszen számára minden értelmetlen.

Börtönőr: Érzelemmentes és precíz ember, aki soha nem kérdőjelezi meg a rábízott feladatokat, csak gépiesen végrehajtja őket. Nem érdeklik az eszmék vagy viták, mindig kívül marad a konfliktusokon, és kizárólag a munkájára koncentrál.

Isten: Jelenléte egyszerre fenséges és megnyugtató. Eleganciája nem csupán megjelenésében, hanem mozdulataiban és szavaiban is tükröződik, minden gesztusa méltóságteljes és időtlen. Bár hatalmát könnyedén érvényesíthetné, inkább a megbocsátás és a végtelen türelem vezérli, hiszen lénye maga a bölcsesség és a kegyelem.

Néző: A kétely és a szorongás, ami mindannyiunk lelkében ott lapul.

Isten: Egy bitang nagy, jelenleg is zajló robbanásban élünk, feltéve, hogy a mostnak van értelme, és eltekintve attól, hogy nincs. Az ősrobbanás épp most zajlik. Egy hatalmas robbanás kellős közepén

vagyunk, és pusztán ennek köszönhetően tudunk létezni, ez adja az általunk ismert világ értelmét, azaz erre támaszkodva; ebben a viszonyrendszerben tudjuk definiálni saját valónkat. Kezdetben egység volt, a tér és az idő nem vált el egymástól, ahogy ellentétek sem léteztek. Egyetlen pont volt csupán az univerzum, térbeli és időbeli kiterjedés nélkül. Ez a pont volt a klasszikus értelemben vett minden (azaz, a semmi). Az ősrobbanás azonban szétrepítette (repíti) ezt a pontot (illetve a pont minden elemét, részecskéjét), és ezzel jött létre a tér. Azaz, jön létre minden pillanatban, és tágul folyamatosan, ahogy az idő részecskéi „haladnak”. Az idő részecskéi hozzák létre és növelik a teret. Ezért érezhetjük úgy, hogy az idő

halad előre; mert minden egyes pillanatban távolodik a kezdőponttól.

Így az időmolekulák határolják, de egyben megalkotják a teret; az idő

egyre csak halad (telik), a tér ezáltal nő. Azonban el fog jönni, amikor az „idő molekulái” elveszítik az ősrobbanástól kapott lendületet, és természetükből fakadóan megállnak, majd a megtett úton visszafelé indulnak, hogy újra egyesüljenek, és létrejöjjön a kezdeti pontszerű, kiterjedés-, irány-, sebesség nélküli állapot, amivel paralel a tér is szűkülni fog, majd megszűnik létezni.

Zsanett és Ervin párbeszéde a börtöncellában. Később belép a börtönőr.

Zsanett: Ki van ott?

Zsanett: Azt kérdeztem; ki bujkál ott? Van ott valaki? Hahó!

Ervin: Talán nézd meg a saját szemeddel.

Zsanett: Azt hittem, rajtam kívül nincs itt más. Elnézést. Bocsánat.

Nem akartam tiszteletlennek tűnni, csak megrémültem. Maga meg kicsoda?

Ervin: Maga meg kicsoda?

Zsanett: Zsanett vagyok. És maga?

Ervin: Zsanett vagyok, és maga?

Zsanett: Szórakozik velem. Ennek vajon mi baja? Tudja maga, kivel viccelődik épp?

Ervin: Toronymagasról nem érdekel. Teljesen lényegtelen.

Zsanett: Miért van itt?

Ervin: Talán, ha nem bámulna…

Zsanett: Ha nem bánja, újra megkérdezem: miért zárták be ide?

Ervin: Vélt állatkínzás.

Zsanett: Vélt… paranoid skizofrénia.

Ervin: Nem rossz, nem rossz, pontot ér.

Zsanett: Alig bírtam megjegyezni.

Ervin: Végül mégis sikerült. Nem olyan nehéz szó. Pa-ra-no-id skizo-fré-ni-a. Hm? Ennyi.

Zsanett: De ez puszta rágalom. Nem őrültem meg.

Ervin: Nyilvánvaló.

Zsanett: Sivár ez a hely; rideg, kellemetlen. A legkevésbé sem kellene itt lennem. Nekem dolgom van.

Ervin: Én sem állítom, hogy ez a nagybetűs kényelem.

Zsanett: Jóságos vagyok, ártatlan.

Ervin: Legfeljebb romlatlan, de biztosan mosdatlan.

Zsanett: Tessék?

Ervin: A gyengék nevezik magukat jónak. Semmi értelme ennek az elhasznált szónak.

Zsanett: Ez komoly? Miféle gúnyt űzöl velem? Miért teszed ezt? Mit tanuljak ebből, mit kellett volna másként csinálnom, hol basztam el?

(az ég felé beszél)

Ervin: HÉ! Kisasszony, kérem…

Zsanett: …hol rontottam el, mi a bűnöm, mégis mit vársz tőlem?

Hová lettél, hol bujkálsz? Válaszolj! Miért nem szólsz egy szót se; miért hallgattál el?

Ervin: Csak a bizonytalan ember fanatizál.

Zsanett: Fogd már be a szád! Engedd beszélni! Ilyen zajban nem szól hozzám.

Ervin: Paranoid skizofrénia…

Zsanett: Ki ne mondd még egyszer! (innen az ég felé) Már tudom, ő

is egy jel. Ő valaki, és valamiért itt van, akar valamit.

Ervin: Egy nagyfröccs, száraz fehér borból.

Zsanett: Beszélsz hozzám, most is beszélsz, az ő hangján, az ő

szavaival, és én érteni fogom, én befogadom, teljesítem, valóra váltom! Dekódolom! (az ég felé)

Ervin: Még szerencse, hogy nem őrült… (cinikusan) Zsanett: Nem, nem. Tévúton jártam, a szavaira összpontosítottam, a hangjára figyeltem, de rosszul tettem, balga parasztlány…

(magának)

Ervin: Osztrák fizikus.

Zsanett: Tessék?

Ervin: Nem a bemutatkozásnál tartunk? Ervin vagyok.

Zsanett: Zsanett.

Ervin: Már mondtad. Szép. Jelentése: kegyelembe fogadott.

Zsanett: Miatyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved… (magának)

Ervin: Ahhoz képest, hogy mélyen katolikus vagy, elég mocskos az a szépen ívelt kis szád.

Zsanett: Hírnök vagyok.

Ervin: …énekelte.

Zsanett: Szűz vagyok.

Ervin: Egy titulust válassz a névjegyedre. Különben fura len ne.

Afféle kiskutyát veszek, kolbász eladó, ugyanitt számviteli ta ná cs-adás…

Zsanett: Azt álmodtam, hogy két macska voltam, és játszottam egymással.***

Ervin: Hol az analógia a szexszel és az egyházzal?

Zsanett: Én csak hallgatok, nem szólok.

Ervin: És milyen jól teszed. Megy ez még pár órán át, hogy érzed?

Ahogy eddig. Ülök, sírok, vágom a hajam, imádkozom. (gúnyosan) Ez a karakter jól állt. És csendes volt.

Zsanett: Neked miért kell a csend?

Ervin: Hallgass már el!

Zsanett: Rendben. Várom a jeleket. Csak figyelek.

Ervin: Milyen fontos szerep!

Zsanett: Mi?

Ervin: Balga parasztlány…

Zsanett: Próbára akarsz tenni? Azért ezek a félmondatok, ez a célod? Kíváncsi vagy, elbukom-e? Tudni akarod, hogy megtörtem-e?

Ervin: Leszarom. Leányarcú isten barma.

Zsanett: Óvatosan. Különben kihúzom a szádon a gerincoszlopod.

Ervin: Harcias. De próbáld inkább így: ki találom húzni a szádon a gerincoszlopod. Sokkal arrogánsabb. Jobban passzol hozzád.

Szofisztikált. Van benne emelkedettség, elegancia és egy csipet cinizmus. Mutasd csak! (színpadiasan átadja a szót) Zsanett: Harc… (elmélázva)

Ervin: Ez a paranoid skizofrénia nem inkább mániás depresszió?

Zsanett: Állatkínzó…

Ervin: Csak gondolatban.

Zsanett: A gondolat szinonim szó az a kozmoszra. De fura…

Egymagamban – ültem itt, és tépelődtem, nem értettem. Kavarogtak a gondolataim, magányos voltam, kicsi és elhagyott.

Ervin: Elhagyott?

Zsanett: Sosem tenne ilyet.

Ervin: Épp te mondtad: elhagyott.

Zsanett: Ahogy mondtam: kitépem a gerincoszlopod!

Ervin: Csitulj, fehérnép!

Zsanett: Faképnél – sose hagyott. Most sem fog.

Ervin: Kezdesz az idegeimre menni.

Zsanett: És ennyi?

Ervin: Mit vársz még? Idézzek Petőfit?

Zsanett: Idézz, hogy kit??

Ervin: Addig jó, míg nem tudod.

Zsanett: Mondott valaha valamit?

Ervin: Afféle csinált forradalmár.

Zsanett: Forr a dal már? A nemzeti?

Ervin: Egy forintot nem érnek a versei.

Zsanett: Megveti.

Ervin: Sokadszorra játszod ki a teremtés kártyát.

Zsanett: Talán fáj?

Ervin: Afféle gyenge pontom. Máglyára! El!

Zsanett: Igen kemény-

Börtönőr: Parancsol Eduárd?

Ervin: Ha! Lágyabb ének kell nekünk.

Zsanett: S belép egy ifjú…* smasszer? Baszki, ez így nem rímel…

Börtönőr: Fáradjon velem, drága hölgyem. A hintó előállt, eljött az idő. Türelemmel várok, míg kecses lábára felkerül az üvegcipellő.

Zsanett: Az utolsó kívánsággal mi lesz?

Börtönőr: Talán aranyhalnak néz?

Ervin: Ne add magad, kislány! Ne ily könnyedén! Égessék meg, de senki se lássa. Az lenne csak a valódi büntetés egy ilyen önimádó celeb számára!

Börtönőr: Nekem nyolc, csak induljunk végre. Karolj belém, Zsani, már régen égned kéne.

Zsanett: Gyónnom kell! Papot akarok!

Ervin: Halkan megjegyzem, Ervin, és nem Eduárd vagyok.

Börtönőr: Eddig tartott. Ez a türelmem vége. (karon ragadja és elrángatja Zsanettet)

Zsanett (Istenhez): Csinálj, amit akarsz! De tőlem ne várj semmit!

Régen sok fejfájást okoztál, de tudtalak szeretni. Semmiből sem tanulsz, nem lesz belőled senki. Megint közéjük akarsz menni?

Évezredek óta nem mi vagyunk a trend, az egocentrizmus hódít, meg a social media. Derogál a Facebook, unod az Instát? Oh, még egy ilyen öntelt, xenofób fasisztát! Pontosan tudod, hogy semmit sem tehetek. És élvezed. Eszközöket akarok. Hangot kérek. Talán messzebbre jutok…

Isten: Semmit sem adok.

Zsanett és a börtönőr sétálnak, találkoznak a bűvésszel Bűvész gondolatai (narráció): Éjfél magassága, Budapest, Nyugati pályaudvar. Ülök a hideg kövön, az éjszakai buszt várom. Hömpölygő

zaj- és fényár vesz körbe, csak mélán bambulok magam elé. Egyedül vagyok, nincs társaságom, a gondolataim százfelé vágtatnak. Lehet, hogy egy estébe hajló műszak után épp hazafelé tartok, és mindennapi dolgokon elmélkedem. Lehet, hogy a ki nem zetett számláim miatt ma mondták fel az albérletem, és nincs hova mennem. Lehet, hogy a gimnáziumi biológia tanárommal söröztem, és dúlnak bennem a nosztalgikus érzelmek. Lehet, hogy büszke rám az eredményeim miatt, amit közösen alapoztunk meg annak idején. Lehet, hogy nincsenek is eredményeim. Lehet, hogy van bérletem, de az is lehet, hogy még jegyet venni is lusta vagyok, és ha az ellenőr kérné, úgy tennék, mint aki nem hallja.

Zsanett: Van nálad egy öngyújtó?

Felnézek. Fiatal lány egy pasas társaságában. Legott az égő

cigarettámra pillantok, meglehetősen bárgyú a kérdés, biztosan nem kovakővel gyújtottam rá. Ha meg igen, a kovakő talán nem felelne meg?

Bűvész: Nyilván.

Vetem oda meglehetősen rezignáltan. Lássuk, partner-e a párbeszédben, érzi-e az iróniát, osztozik-e egykedvű stílusomban.

Lássuk, hanyag egmaságom mosolyt csal-e az arcára, vagy inkább feldühíti, esetleg egyetlen szóval sikerül-e átragasztanom rá az arcomon táncoló méla világundort. Kétségkívül azt várta, hogy azonnal előrántom, számomra megtiszteltetés, hogy a rendelkezésére állhatok.

Zsanett: Adsz is, vagy ahhoz az kell, hogy kérjek?

Leesett neki, valószínűleg nem sík hülye. Mondjuk attól, hogy ez a megjegyzés betalált, még lehet sík hülye. Mindenesetre mosolyog, majd tagoltan hozzáteszi:

Zsanett: Kérek szépen egy öngyújtót.

Odaadom. Szar dolog, ha az ember rágyújtana, de nincs nála tűz. Vagy cigaretta. Az se jó. Utálom, ha valaki cigit tarhál, akkor már inkább kérjen tüzet. A lány nem gyújt rá, hanem továbbadja a gyújtóm a ckónak. Ahogy visszakapom, azonnal nekiszegezek egy kérdést.

Láthatóan váratlanul éri.

Bűvész: Kérhetek valamit cserébe?

A lány szemöldöke hirtelen magasra kúszik, de úgy látszik a mosoly a vonásai állandó tartozéka. Lehet, vigyorogva jött a világra. Seggfej. A szemem sarkából a pasast gyelem; bizalmatlan. Lerí róluk, egyik sem normális. A segítségükre sietek, a karom nyújtom, hogy kitépjem őket a gyanakvás sáros tócsájából.

Bűvész: Nem a telefonszámod kell. Mutathatok egy kártyatrükköt?

Nesze, erre a kérdésre biztosan nem számítottál. Bólintanak, a fazon közelebb jön. Előveszem a kártyát, húzatok egy lapot a nagyérdeművel, bűvészesen felszólítom őket, hogy jegyezzék meg, utána pedig keverjék meg a paklit. Engedelmeskednek, úgy látom, élvezik a rögtönzött mutatványt. Ezután megkeverem én, majd emelek, és elegánsan mutatok egy lapot (ami nyilván nem az, amit húztak, mégis hogy lenne az, honnan a picsából tudnám mit húztak, nem is láttam, különben is, az a kártya valahol ott lapul a pakli közepén, és mégis ki a szart érdekel, hogy melyik az).

Bűvész: Ez volt az?

A fejüket csóválják, nyilván nehezen hiszik, hogy éjfélkor a nyugatinál egy önkéntes bűvész ilyen csúnyán felsül ezzel az egész Európát megjárt frenetikus előadással. Egy világ omlik össze bennük, látom a tekintetükön, felszámoltam a varázslatba vetett hitüket; a misztikum írmagját is kiirtottam.

Bűvész: De hát ez volt a tetején.

Rántom meg a vállam apatikus cinizmussal, és ezzel útjára engedem a párt.

***

Zsanett, Ervin ismét a börtöncellában Zsanett: Akár egy festmény- ez jutott eszembe. Aludtál, én pedig néztelek; megnéztelek újra, és újra. Azért nyitottam ki többször a szemem, hogy többször lássalak. Lássam többször az arcod. Egyszer nézni, csak nézni, nem volt elég, újra és újra meg kellett látni. (eddig Zsanett magában Ervinről, aztán hirtelen feleszmél, hogy elterelje a

gondolatait, innen hangosan) Kezd unalmas lenni ez a hely. Fel kellene dobni valamivel! Őrök!!

Ervin: Elment az eszed?!

Börtönőr: Hívatott, kisasszony?

Zsanett: Még kérdezed? Sivár ez a cella. Semmi kellem, semmi báj, egy percig sem vagyok hajlandó itt maradni már. Az az igazság…

Ervin: Az igazság idegállapot, vagy megfogalmazás.**

Zsanett: Kéne egy hintaló, amolyan szabadon szárnyaló. Puha szőrmókok, vaníliás párologtató, egy kis éjjeli fény, ami eloszlatja a sötétet. Színes kis gömböcskék, édes kis füzéren. És egy francia (köhint) emeletes ágy, az helytakarékos. Az ágyra vidám ágytakaró, néhány díszpárna- úgy nem hasonlítana ilyen kietlen börtöncellára.

(affektál, gesztikulál)

Börtönőr: Gyertyát és füstölőt is hozhatok?

Zsanett: Nem kell, nem bírom a szmogot.

Börtönőr: Pedig jobb, ha lassan hozzászoksz…

Zsanett: Piromániás fasz. Azt hiszed, te tüsszentetted ezt a világot?

Azt hiszed, a külalakot nézve az igazat látod? Úgy gondolod, amiről beszélsz, talán az a valóság? Egy személyben bíró vagy, végrehajtó, adóhatóság? Talán te képviseled a rendet, a morált? Rend nincsen káosz nélkül, minden szinkronban rezonál. Figyelj rám, de nagyon, mert nem mondom el kétszer. Nem tudsz megégetni. Tegnap sem sikerült, ma is kudarcot vallanál. Megmutatom, hogy kell, add ide a gyufát!

Börtönőr: Hisz tegnap már meghaltál!

Zsanett: A jövő csupán remény, míg a múlt egyszerű emlék.

Mindkettő a képzeleted átka. Ugye nem hitted, hogy ma is szó nélkül megyek a kibaszott máglyára? – mondatról mondatra fokozni (elveszi a gyufát és felgyújtja magát)

***

Múzeum (Zsanett képkeretben), Isten és egy néző a nézőtérről

Néző: Nem vallottam ellened, pedig mindvégig tudtam. Nem mondtam semmit, magamban tartottam. A darab elején elmondhattam volna, hogy a lányt te ámítod, a macska miattad halott.

Isten: Ártatlan vagyok.

Néző: Az Egy Igaz Istenért! Meddig játszol még?

Isten: Hiszen pont erről szól minden! Csak te nem érted. Nincs jelentősége, meghalnak mind. A nap minden reggel felkel és este lenyugszik. A monotónia a képletben az egyetlen állandó, e köré fonódik a rossz és a jó.

Néző: Engedd már el a kibaszott rímeket.

Isten: Mi végre hajszolják a saját igazuk? Háborúznak, esdekelnek, meghasonulnak, végül megcsalják önmaguk. És egymást…

Letagadják, szégyenkeznek, felejtenek, megfejtik, rájönnek, és a megoldást is sutba dobják. Az istenüket, az időjárást, az őseiket, a politikát okolják!

Néző: Kértelek.

Isten: A lányt megégetik holnap. De később szent lesz, mert kellenek szentek, kellenek fogódzók, kell, akibe lehet kapaszkodni, akire fel lehet nézni, akinek lehet a hulláját kiásni, balzsamozni, félteni és óvni. Múzeumban mutogatni. Akihez lehet zarándokolni, aki megbocsát...

Néző: Az Isten nyilát!!

Isten: Te csinálod!

Néző: Bocs. Mi lesz a fiúval?

Isten: Kap egy Nobel díjat, iskolaigazgató lesz, felül a hullám ra, végül elviszi a tüdőbaj.

Néző: Ez a kronológia?

Isten: Vedd észre végre: nincs kronológia.

Néző: A fiút nem ölik meg?

Isten: Valójában mit akarsz tőlem?

Néző: Igazságot.

Isten: Flambírozott valóságot, grillezett igazság körettel? Paran-csolsz mellé egy narancslevet? 100%-os, hozzáadott cukor nélkül,

bármilyen szigorú ketogén, vagy paleo diétába beillesztheted.

Néző: Fulladj meg… Ó, hogy gyűlöllek! Kedvedre játszadozol, és közben emberek halnak meg. Ártatlan emberek…

Isten: Minden periódus önmagában tökéletes és múlandó. Az igazság csupán olyan illúzió, amiről elfeledtük, hogy illúzió. Ez a világ leáldozott. A lány lángokba borul, mint egy halom mocskos szalmára kasírozott adventi koszorú; a pasas talán sose létezett. Élsz és halsz egyszerre; te is mítosz vagy csupán. Csak egy áldozat a „lehetett volna” oltárán.

Néző: ELÉG!

* Arany János: A walesi bárdok

** Szabó Lőrinc: Az egy álmai

***Karinthy Frigyes: Ötórai záróra

Document Outline

- .

- Zsanett 2.0

- Aranyalma

- Tökéletes testek

- I.szín: Az örökös

- II.szín: Az unikornis

- III.szín: Emlék

- IV.szín: Alice kihallgatása

- V.szín: Szöcskék alulról