Marton Krisztián

Bőgőmasina

részlet

© Marton Krisztián, 2023

© Leányvállalat, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Bárdy Anna

Illusztráció: Marton Krisztián

Első kiadás

ISBN 978 615 82374 3 7

Felelős kiadó: Molnár Geraldine

Fejlesztő szerkesztő: Benedek Ágota

Felelős szerkesztő: Nagy M. Boldizsár

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

ELSŐ RÉSZ

De gyönyörű haja van! Megsimogathatjuk? Felnéztem a nagymamámra az ülésről. Két másik nagymama intézte a kérdést felé a villamoson. Az enyém habozás nélkül, kacagva megengedte nekik, hogy megtapogassák a hajamat, először óvatosan, majd egyre mohóbban. Mintha egy egzotikus, kiszámíthatatlan állat felé közelítenének az állatkertben. Milyen puha, mondta az egyik, sokkal durvábbra számítottam. Kenik valamivel? Nem-nem, büszkélkedett a nagymamám, magától ilyen. Nahát, ámuldoztak, nagyon szép gyerek.

Egész gyerekkoromban azt hallgattam a felnőttektől, hogy milyen szép kisfiú vagyok. Milyen különleges. Hinni akartam nekik, de inkább azt láttam, hogy csak simán kilógok. A bölcsiben meg az oviban is én voltam az egyetlen félvér gyerek, és a többiek nem azt látták rajtam, hogy milyen szép vagy különleges vagyok, hanem hogy milyen fura. Fura a hajam, fura a sötét bőröm, de még furább, hogy a tenyerem és a talpam ugyanolyan fehér, mint az övék. Oda nem jutott a festékből?

Ötévesen láttam először valakit, aki úgy nézett ki, mint én. Anyuval minden kedden moziztunk, de jellemző a korra, hogy egy fekete színész sem szerepelt családi filmekben. Azon az estén sem egy fekete színészt láttam a vásznon. Hanem az apámat. Legalábbis azt hittem. Az Amerikába jöttem ugyan tizenkettes karikával ment, de anyu rákérdezett a kasszánál, és azt mondták, mehetünk, nincs benne erőszak. Már a plakát gyanús volt. Megigézve bámultam a mozi csarnokában, miközben anyuval pattogatott kukoricáért álltunk sorba. Ahogy elindult a vetítés és feltűnt Eddie Murphy karaktere, mocorogni kezdtem a székben. Ugyanolyan barna bőre, sötét szeme és gubancos haja van, mint nekem! Anyura sandítottam, aki mosolyogva nézte a filmet. Odahajoltam, hogy megkérdezzem, hova valósi ez a bácsi. Hát látod, valami afrikai országból most költözött Amerikába, felelte. Izgatott lettem. Úgy néz ki, mint én és Amerikában él. Szélesre húzta a szám a hazatalálás öröme: Eddie Murphy az apukám. Végre megvan, végre velünk lesz ő is! De hogy fogok szólni neki? Akkoriban még nem volt szokás udvariasságból végignézni a stáblistát. Amint vége lett a filmnek, mindenki felpattant, ahogy én is, a kabátomat anyu már a terem előtt adta rám, ahol megosztottam vele, mire jöttem rá. Anyu állította, hogy Eddie Murphy nem az apukám, és hiába sorakoztattam az érveket az elméletem mellett: dehát Afrikából Amerikába költözött és pont úgy néz ki, mint én, anyut nem tudtam meggyőzni. Leguggolt, hogy behúzza a kabátomat, és felvetette, hogy menjünk el a Mekibe. Az is amerikai, hüm? Két sajtburgert kaptam, és egy ujjal mutogatást a szemközti asztalnál ülő nagyobb gyerekektől. Egyik sem volt újdonság. Anyu átült a mellette lévő székre, hogy kitakarja őket. Ne foglalkozz velük, csak irigyek, hogy milyen szép vagy. Ha valakinek, neki elhihettem volna.

///

Mert az anyám gyönyörű nő volt. Persze, kisgyerekként mindenkinek a saját anyukája a legszebb, mint azt megtudtam Flórától az ovis anyák napi műsor próbáján, de én ezt sosem értettem, mert mások anyukáját szürkének és felejthetőnek láttam, és nem tudtam elképzelni, hogy mások nem ugyanazt látják, amit én. Ebben megerősített, hogy történetesen mások ugyanazt látták, amit én, ha az én anyukámról volt szó. Ha anyu megjelent az óvodában, az olyan volt, mintha csak ő lenne színes egy különben fekete-fehér filmben. Minden tekintet azonnal rászegeződött, tátott szájak és félregombolt kiskabátok jelezték, hogy megérkezett. Mindenkitől azt hallottam, milyen szép anyukám van. Anyukád nagyon szép, ámuldozott Flóra a homokozóban, a kislapátot is elejtve. De szép anyád van, állapította meg Jutka néni a menzán, a tényállást egy kongatással is megerősítve a kondér falán. Anyukád kurva szép, kacsintott rám Jenci, a hentes, kész filmsztár! Ezért is eshetett meg, hogy minden film női főszereplőjében őt ismertem fel, és mozi után jobb esetben napokig, rosszabb esetben hónapokig kényszerítettem arra, hogy úgy öltözködjön, mint ők. Pazar Scarlett O’Hara és kiváló Leia hercegnő volt köntösben, de az aranybikininél, amit Leia akkor viselt, mikor Jabba fogva tartotta, meghúzta a határt. Legfontosabb szerepe viszont Helen volt, egy bugyuta vígjátékból, amiben egy fiatal parfumőr egy elbaltázott kísérlet következtében időszakosan nővé változik, és egyre jobban érvényesül a szakmájában, de gonosz bombanő énje, Helen szép lassan átveszi az irányítást teremtője felett. Meg is volt anyu új szerepe, mert Leiát már meguntam, Rosalindát pedig még nem ismertem. Helen a filmben gyakran viselt kosztümöt, amivel szerencsére anyu is rendelkezett, ez pipa. Méretben stimmelt, még egy kicsit nagy is volt rá, maximum azért panaszkodott néha nyáron, hogy túl melege van benne. De volt Helennek egy kisestélyije is, az nagyobb fejtörést okozott nekünk. Feltúrtuk a szekrényét, és találtunk egy fekete alapon színes pöttyös nyári ruhát lánykorából. Ez! Ez lesz az, jelentettem ki, és már húztam is le a ruha cipzárját, hogy segítsek neki átöltözni. Ez a ruha azonnal a Ruha lett. Dolgozni járhatott másban, de ha bementünk fagyizni a városba, a Ruhát kellett viselnie.

Kézen fogva sétáltunk a Széchenyi téren, a szökőkutak köpték a vizet, ahogy a Ruha átvonult előttük, mintha munkások füttyentettek volna utána. Ezt nézd, mondta anyu, és megperdült. Tátott szájjal néztem, ahogy a színes pöttyök egy pillanatra eltűnnek és összefolynak a Ruhán, és addig kértem, hogy csinálja újra és újra, míg bele nem szédült a pörgésbe. De nem bánta. Szerette a Ruhát. Ha rajta volt, mindig valami különös öröm ragyogott az arcán, amiről akkor még nem tudhattam, mi az: nosztalgia. Meséld el, kértem anyut, ahogy leültünk a fagyival a tér sarkában lévő cukrászda teraszán. Megint, kérdezte, de meg sem várta a választ, már bele is kezdett a történetbe.

///

Az úgy volt, hogy jó sok évvel ezelőtt, még Pécsen egy fehér szandálban rugdosta a fehér kavicsokat, ahogy a főtérre sietett egy barátnőjével találkozni. Épp ebben a Ruhában volt, előző nap vette az első fizetéséből. A barátnője moziba akart menni, de anyu nem értette, hülye vagy, süt a nap, császkáljunk egyet. A barátnő azonban mindenképp ülni akart, ezért akart talán moziba is menni, így pár perc séta után ledobta magát egy székre egy cukrászda teraszán, olyasmi volt, mint ez, és kért két krémest a pincértől. Anyunak mindegy volt, a nap végül is ott is sütött, és kényelembe helyezte magát. Arra gondolt, hogy akármilyen cirkusz is megy otthon minden este, őt nem fogja betörni az élet, amíg ilyen szépen süt a nap és van krémes a világon. Végignézett a forgalmas téren, ami tele volt emberrel, mindenkit megőrjített a nyár. Kit a hőség, kit a lehetőségek és az ismeretlen izgalma, hogy ezen a nyáron bármi megtörténhet, bármikor találkozhatnak valakivel. Utóbbiak közé tartozott anyu is, érezte a levegőben, hogy ezen a nyáron szerelmes lesz. Határozottan kikapott egy cigarettát a dobozból, és rágyújtott, mikor valaki finoman megkocogtatta a vállát hátulról. Boci, szabad? Anyu felháborodva hátrafordult, hogy ki ez az otromba idegen, aki lekövérezte, amikor pont most fogyott egy csomót, és ahogy elé tárult a látvány, új időszámítás kezdődött az életében. Egy fiatal fekete srác állt ott kissé előrehajolva, aviátor napszemüvegében mosolygott, fehér fogsorán megcsillant a napfény. Ő volt Amani, az apukám. Anyu, mint akit elvarázsoltak, átnyújtotta neki az öngyújtót, apu rágyújtott, visszaadta a gyújtót és leült közéjük, miközben jólesően kifújta a füstöt. Anyu barátnője diszkréten rámarkolt a táskájára, és gyanakvón pisszegett anyunak, hogy mégis mi ez. Apu tört magyarral bemutatkozott, megdicsérte a Ruhát, és már angolul érdeklődött, hogy mit csinálnak a lányok egy ilyen szép délután. Moziba megyünk, vágta rá anyu barátnője, és szúrósan ránézett anyura, miközben előrehajolt, hogy felálljon, de ekkor a pincér megérkezett a krémesekkel. Ettél már ilyet, kérdezte anyu Amanitól. Ájáj, nem tudok megállni, válaszolt nevetve apu, és levette a napszemüvegét, hogy bevesse kiskutya szemeit is. Kérünk akkor neked is egyet, mondta anyu, és intett volna a pincérnek, de apu megelőzte. Vagy csak egy falatot a tiédből. Anyu elpirult. És aztán és aztán, kérdeztem. Aztán adtam neki a krémesből, mondta.

És aztán az történt, hogy anyu barátnője már nagyon kivolt, hogy egy négerrel kell krémeseznie, és amíg apu bement a mosdóba, vázolta anyunak, hogy na de hát arról volt szó, hogy együtt töltik a délutánt, nem pedig arról, hogy anyu rácuppan valami pasira, főleg nem egy ilyen… hát na, négerre. Miért baj, hogy néger, kérdezte anyu, mire a barátnője nekiállt szabadkozni, hogy hát nehogy már az legyen ebből kikerekítve, hogy neki bármi baja van a négerekkel, mert nincs, és már majdnem azt találta mondani, hogy a legjobb barátai között is vannak négerek, de ezt nem mondta, csak azt, hogy igen, köszönöm, mert épp jött a pincér, hogy elviheti-e a tányérokat, ízlett-e a krémes, és apu is visszaért az asztalhoz. Sajnos mennünk kell, mindjárt kezdődik a film, kegyelmezett meg anyu a barátnőjének. Apu mosolyogva biccentett, gyorsan kihasználta, hogy még van hozzáférése öngyújtóhoz, rágyújtott egy újabb cigire, és jó szórakozást kívánt nekik.

A sötét mozitermen átfutott a jajveszékelés. Los Angeles-i irodisták pánikoltak a vásznon egy földrengés miatt a — dobpergés — Földrengés című filmben. Anyu elborzadva nézte, hogy hogyan nyeli el az irodaházakat és az autópályákat a föld. Az irodisták épp azon tanakodtak, miként juthatnának ki az épületből, anyu egyre jobban az ülésébe süppedt az izgalomtól, hogy miként jutnak ki, ha kijutnak egyáltalán, majd érezte, hogy valaki lehuppan a mellette lévő ülésre, és gyorsan levette a karfáról a könyökét, hogy helyet csináljon a másiknak. Maradhat, szólalt meg apu. Hófehér mosolya üdvözölte anyut, mikor meglepetten felé fordult, és visszaengedte a karfára a karját, amin már ott pihent apué.

És aztán évekig nagyon szerelmesek voltunk, kerekítette le anyu a sztorit, és hátradőlt a székben, kisimította a ruha ráncait a derekánál, belenyalt a fagyijába, és keserédesen mosolygó tekintete végigpásztázta ezt a teret is.

///

Abban az évben elég meleg ősz volt, ami csak azért fontos, mert így nem kellett attól tartanom, hogy anyu el akarja rontani az összképet egy kardigánnal mondjuk, nyugodtan lehetett csak a Ruhában. Egyre nehezebben vette fel viszont. Bár amikor megtaláltuk, lemondóan hangsúlyozta, hogy ezt tizennyolc évesen hordta, most meg huszonnyolc, ezzel nem tudott meggyőzni, hiszen egy kisgyereknek minden két számjegyű életkor értelmezhetetlen. Akkor is öreg voltál, most is öreg vagy, milyen cipő lesz hozzá? Alkalomról alkalomra nehezebb volt felhúzni a cipzárt a Ruha hátán, ami mindkettőnket elszomorított. Eszembe jutott a fűző, és szerintem javasoltam is mint megoldást, amit az Elfújta a szélben láttam, de az is eszembe jutott, hogy sok másik filmben meg elájulnak a fűzőtől, ha túl szoros. Ezt a kockázatot pedig sem én, sem anyu nem akarta vállalni, szóval úgy döntöttünk, hogy fűző nélkül beletuszakoljuk anyut és lerövidítjük a kötelező egyenruha-viselés időtartamát.

Egy ilyen meleg őszi délutánon, ismét a cukrászda teraszán kanalaztam boldogan a fagyit, amikor is feltűnt, hogy anyu ott velem szemben nincs valami jól. Hozzá se nyúlt a saját adagjához, szinte érintetlenül olvadtak egymáson a gombócok a kehelyben. Nem bírok többet enni, mondta, és már nyúltam volna a kehelyért, mivel a klasszikus jó ízeket mindig ő választotta, én kísérletező voltam, mire egyszer csak előrehajolt az asztalon, és karjait hátratekerve próbálta kiszabadítani magát a Ruhából. Ne, kiáltottam. Csak egy kicsit, nem kapok levegőt, alkudozott. Lehúzta, a Ruha elengedte a szorítást, anyu egy mély sóhaj kíséretében felegyenesedett, mintha az óceán mélyéről érne fel a felszínre az utolsó pillanatban. Ott ült velem szemben, a Ruha válla lecsúszott a karján, tartását teljesen elengedve. Most jobb, kérdeztem szemrehányóan, mert nem fért a fejembe, hogy mi baja van, ha egyszer ilyen szép ruhában fagyizhat. Sokkal jobb, Marcikám, felelte, majd felajánlotta, hogy elcseréli velem a saját pisztáciafagyiját az én rágógumisomra.

///

Anyu nem volt hajlandó elfogadni, hogy a Ruha már nem jó rá, és még aznap este edzeni kezdett, én pedig csak támogatni tudtam ezt az elhatározást, meghozva azt az áldozatot, hogy esténként a tévén Bíró Ica megy A kis hableány helyett. Ne röhögj, tudnád, milyen nehéz, röhögött anyu maga is, miközben neonszínű tornadresszben aerobikozott.

De hogy is ne röhögtünk volna, hiszen mindenre az volt a megoldásunk, testi-lelki jóllétünk kulcsa. Ha a gyerekkoromra gondolok, egyből a nevetések jutnak eszembe. A kétszobás szegedi lakás, amiben felnőttem, mindig beleremegett a hahotázásba, a nevetésünk statikai kockázat volt. Nevettünk egymáson, a nagymamámon, magunkon, azon, hogy anyu úgy röhög, mint Mardel a Flúgos futamból, és nevettünk a pénztelenségen is. Mint mikor egy egyetemista rájön, hogy elbaszta a szoctámot, és még messze nincs hó vége. Soha meg sem fordult a fejemben, hogy szegények volnánk. Mindenem megvolt, ami pedig mégsem, azt idővel megkaptam. Anyu rengeteget dolgozott, hét közben egy gyógyszertárban volt mindenes, hétvégén pedig vásárokra járt segíteni árulni egy ismerősének. A családfenntartó viszont a nagyanyám volt, Vilma, akinek anyu mindenáron be akarta bizonyítani, hogy jobb anya lesz nála, és aki mindent megtett, hogy könnyítsen ezen a pályán, és helyzetbe hozza a lányát egy olyan versenyben, amiről nem is tudott, pedig számíthatott volna rá, hiszen ő is egy ugyanilyen párbajt vívott annak idején a saját anyjával.

Hétvégén mindig mamával voltam, aki ilyenkor felvilágosított arról, hogy van ám olyan, hogy a nagyszülőt, például a nagymamát jobban szereti a gyerek az anyjánál, és ez teljesen normális, emiatt nem kell szégyenkezni. Meg hát különben is, biztos rájöttem már én is arra, hogy mi ketten mennyire hasonlítunk egymásra. Mi lelkisek vagyunk, mondogatta, nem úgy, mint anyu. Velem szokott lelkizni anyu, állapítottam meg ártatlanul, mire a nagyanyám arca viharossá vált, mintha megsértettem volna, és ilyenkor már nem volt annyira lelkis. Hirtelen idegesíteni kezdte, hogy gyerek vagyok, és kihasználta, hogy ő meg nem az, és ennél fogva megmondhatja nekem, mit csináljak. Micsoda rumli van itt már megint, minősítette le egy pillanat alatt a szobám állapotát, mint egy korrupt ÁNTSZ-ellenőr, aki a húszezresért nyújtja a kezét, és kacsint is, de a gyrosos mégse keni meg, erre bezáratja a helyet. Majd összepakolok, ígérgettem, és ha ilyenkor hozzábújtam, vagy kértem, hogy nézzünk régi fényképeket, kaptam egy kis haladékot. Feltűnt viszont, hogy akármilyen jól érezzük magunkat kettesben, ha anyu megjön, mama mintha nem bírná elviselni, hogy már hárman vagyunk, de ha már így alakult, kitalál valamit, hogy maradjunk is hárman, és ne úgy, hogy mi ketten, ő pedig egyedül.

Dehát az egy kenőkés volt, bizonygattam anyunak egyik délután a konyhában az ugrálókötéllel megkötözött nagyanyám mellett állva. A torkomhoz fogta a kést, ez nem játék, tartott ki a verziója mellett mama, pedig játék volt. Méghozzá kalózos, mert akkoriban épp a Pán Péterre voltam rácsavarodva és tetszett, ahogy Kampókéz kapitány karddal tereli előre a pallón a megkötözött Wendyt. A vérében van, Franciska. Mi, fordultam mama felé elképedve, mire ő felsikkantott, hiszen velem együtt a kenőkés is felé fordult. Látod, győzködte anyut vacogva, elhúzódva tőlem. Anyu egyikünkről a másikunkra nézett, de nem úgy, mint amikor a főhős nem tudja eldönteni, hogy ki a jó iker, és kit kell lepuffantania, inkább olyan nézés volt ez, amiből most gif készülne WTF felirattal. Engedd el, kérte lágyan, mire eloldoztam mamát, aki kilőtt a székből, mint egy macska, akit rosszkor szeretnél megsimogatni, és odavetette anyunak, hogy mindig a gyereknek hiszel, mielőtt kirohant a konyhából. Tényleg csak játszottam, szipogtam az ugrálókötéllel és a kenőkéssel a kezemben. Tudom, nyugtatott meg fennakadt szemekkel anyu.

///

Abban az időben, amikor anyu dereka körül egyre szűkebb lett a Ruha, mama nyaka körül is szorulni kezdett valami, és nem miattam. Mama a Csongrád Megyei Gázművek pénzügyi vezetőjeként dolgozott, átvészelve a pár évvel korábbi tulajdonosváltást is. Az új külföldi tulaj megelőzte a korát, ValóVilágot játszott minden pénteken. A hét utolsó munkanapján rendszerint kirúgatott pár embert mamával, aztán egyik pénteken behívatta az irodájába, és megnyugtatta, hogy ezen a pénteken senkit nem kell kirúgnia. Mama kifújta magát, és már ment volna a titokszobába interjúzni, hogy mennyire megkönnyebbült, de a főnök csavart a sztorin: mert ő van kirúgva. Tü-düm, döbbent sikkantások, mama közeli, majd interjú Liluval arról, hogy erre igazán nem számított.

A villát elhagyva mama egyenesen az egyik énekkaros fellépésemre jött, hiszen felszabadult a péntek délutánja. Az iskolával érkeztem a helyszínre, anyu belépett az öltözőbe, riadt volt a tekintete, megigazította a csokornyakkendőmet és közölte, hogy képzeld, szegény mamát kirúgták. Itt van, de nincs jó passzban. Majd felvidítom, válaszoltam, kértem egy puszit, és elindultam a többiekkel a színpadra. A közönségben azonnal kiszúrtam mamát, akiből az a fajta eufória áradt, amit két évtizeddel később én is gyakran átéltem, ha végre kiszabadultam egy borzalmas munkakörnyezetből, vagy ha annyira sokkolt egy munka elvesztése, hogy teljes tagadásban egyelőre csak tapsolni tudtam, hogy de jó, nincs miből élni, de legalább többet bicajozhatok! Mama vigyorogva élvezte a koncertet, majd az épület előtt mániákus boldogsággal sorolta, hogy mennyi mindent fogunk csinálni most, hogy nem kell péntekenként embereket kirúgnia. Minden más lesz!

Az élet pedig tényleg más lett, miután mamát kirúgták. Nem kellett például eltitkolni anyu elől a dugi Gundel-palacsintákat, mert nem volt mit eltitkolni. De így is annyi mindent halmoztam fel addigra, hogy ezekről le tudtam mondani, és leginkább izgatott voltam, hogy többet leszek mamával. Mamát viszont pár nap alatt utolérte a valóság, rászakadt, és a fotelbe fúrta a felismerés, hogy nem fog találni nyugdíjazás előtt még egy ilyen jól fizető állást, és hiába egy életnyi gürizés felelős pozíciókban, az aktuális nyugdíjtörvényeknek hála, kisnyugdíjas lesz. Ezért igazán kár volt fejet hajtani a szülői akarat előtt és lemondani az álmairól, a kis nyugdíj akkor is összejött volna, ha mégis festő válik belőle.

///

A nagyanyám a háború után született, középső gyerek volt, ráadásul… lány. Hogy mit szeretett volna és mit nem, teljesen mindegy volt. Egy dolga volt, hogy ne legyen útban. Ne legyen útban fizikai valójában a verandán, amikor az anyja kihordja a vizes ruhákat a kert végében kifeszített szárítókötélhez, játsszon arrébb, de leginkább segítsen, mit túrja a földet azzal a bottal, járni már tud, akkor teregetni is. És ne legyen útban érzelmileg sem a szükségleteivel, amikor azon megy a matek a hiperinfláció közepén, hogy hány millió pengő egy vekni kenyér, vigasztalja meg magát házimunkával, vagy menjen a nagyanyjához, az ráér lelkizni, mást se csinál egész álló nap.

Bejöhetek, dugta be fejét a résnyire nyitott ajtón a kis Vilma. Gyere csak, aranyom, intett a nagyanyja, akinek öltözéke és frizurája mindig makulátlan volt, hiszen sose lehetett tudni, mikor ütközik bele a volt férjébe, aki a háború után már egy másik nőhöz jött haza, pár utcával feljebb. A mama nagyija tényleg szeretett lelkizni és fűtötte az unokáját, hogy soha semmit ne áldozzon fel egy férfi kedvéért, mert a férfiak teljesen haszontalanok, csak bosszút állni lehet rajtuk, ahogy ő is teszi épp azzal, hogy nem öregszik meg és gyönyörűen túléli mindkettőjüket egyedül. Vilma éljen csak az álmainak, ilyen szép aranyesőt nem tud mindenki rajzolni, legyen művész, hagyja itt a falut, fessen majd róla pár tájképet, oszt jónapot, élvezze ki a fiatalságát és a függetlenségét.

Vilma csendben nekiállt hát álmodozni a szabad jövőről, amiben egy festőállvány mögül figyeli az életet, már amikor éppen nem nyüzsgő kávéházakban és érdekes emberek társaságában élvezi azt. És miközben a jövőjét szövögette, a jelenben megtanulta olyan picire összehúzni magát, hogy ne legyen útban senkinek, hátha akkor az ő álmának se áll senki az útjába.

Még mit nem, a mi lányunkból nem lesz pesti kurva, zárták rövidre a szülei a pályaválasztási vitát. De a Jani is Pestre jár a kisképzőre, érvelt mama kétségbeesetten. Az a Jani, hangzott a válasz, majd elzavarták egy számviteli technikumba, ahol megtanulta, hogy az ember mennyire nem az, amit csinál, mert bár kitűnő eredményekkel zárta a tanulmányait, és aztán pénzügyi adminisztrátorként is szép karriert épített, negyven éven keresztül az első perctől az utolsóig gyűlölte, amit csinált, és végül csak egy padon találta magát, amint a semmibe mered a legfeszítőbb, mégis legfeleslegesebb kérdésen ruminálva: mi lett volna, ha?

///

Mama kirúgásával az anyagi helyzetünk érezhetően romlani kezdett. Mármint a felnőtteknek, én csak annyit éreztem belőle, hogy gyakoribb a feszült susmorgás a konyhában. Az én figyelmemet viszonylagos csóróságunkra egy évfolyamtársam hívta fel, mikor a nagyszünetben üvöltve szembesített azzal, hogy a sportcipőm egy kamu, kínai, és a Flóra különben is azt mesélte neki, hogy le sem lehet húzni nálunk a vécét, hanem le kell önteni!

Aznap délután úgy sétáltam haza az iskolából, mint aki először látja meg, ahogy a télapójelmezből kibújik a nagybátyja az előszobában, és az hiába kapja maga elé gyorsan a horgolt fehér sálat, hogy nézd már, mi történt a szakállammal, az illúzió már oda, a világ már sosem lesz ugyanolyan, hiszen eddig létezett benne télapó, most meg már nem létezik. Vagy mint mikor egy gyanútlan feleség valami jelentéktelen információdarabkából, például egy panzió öngyújtójából, ami kiesett a férje nadrágzsebéből, épp amikor betöltené a szennyest a mosógépbe, megvilágosodik, mert ugyan ez így önmagában még nem lenne furcsa, de az összes eddigi, hasonlóan jelentéktelen információdarabkát összefűzve, például a kicsit magasabb telefonszámlát, a váratlan munkavacsorát múlt hónapban és a minden apropó nélkül kapott új parfümöt, már tagadhatatlan, hogy basszus, megcsalták.

Azzal a felfedezéssel értem a térre, ahol a lakásunk volt, hogy az egész eddigi életem hazugság volt. Hiába köszönt rám szokás szerint a boltos néni, mikor elhaladtam mellette, én csak gyanakvón méregettem, ahogy sepreget az üzlet előtt: vajon ő is tudta végig, hogy szegények vagyunk? Senkiben sem tudtam már bízni, beütöttem a kapukódot, és felszaladtam a lépcsőn, a szomszéd Julika néninek is gépies udvariassággal köszöntem, de nem mertem ránézni, nehogy megtudja, hogy már tudom, hogy ő is tudta. Besiettem a lakásunkba, még senki nem volt otthon, anyu dolgozott, mama pedig ugye egy padon ruminált. A lakás teljesen másnak tűnt, mint reggel, amikor suliba indultam. A nyolc órája még barátságos nappalit, amit állandóan elárasztott a napfény, a távollét szürkére fényelte, a kanapé pedig, amin imádtam ugrálni és elaludni, miközben a nagymamámmal tévéztem, most ósdinak és szakadtnak tűnt, és eszembe jutott, hogy amúgy ki se lehet húzni évek óta. Berontottam a szobámba, egyből a tévéantennán akadt meg a szemem, hát hogy lehettem ilyen hülye? Persze, hogy szegények vagyunk, hiszen szemcsés az RTL! Bemenekültem az ágyamba, és a fejemre húztam a takarót.

Anyu így talált rám egy-két óra múlva, amikor hazaért. Csodálkozott, hogy nem szaladtam ki elé, mint máskor, pedig hozott krémest. Krémest? Már nem kell a színjáték, gondoltam, már mindent tudok. Bántottak a suliban, vagy mi a baj? Mindegy, fújtattam a takaró alatt. Megcsikizlek, fenyegetőzött anyu, és hiába mondtam, hogy hagyjon, ez most nem fog működni, működött. Csiklandozni kezdett a takarón keresztül, én pedig pár másodpercen belül nevetve előbújtam, de haragudtam rá, amiért nevetést váltott ki belőlem ennek a tragédiának a kellős közepén. Durcásan a falnak dőltem. Anyu a szokásos mosolygós lágysággal kérte, hogy meséljem el, mi bánt, én pedig lesütött szemmel megkérdeztem, hogy mi szegények vagyunk-e, mert a suliban azt mondta a Bihari Timi, meg hát amúgy nem lehet lehúzni a vécét. Félve felpillantottam anyura. Megrándult az arca, hirtelen ő volt a férj, aki elé kirakták a panziós öngyújtót, a részletes telefonszámlát és egy levelet a főnöktől, hogy múlt hónapban nem volt semmilyen kötelező céges vacsora. Anyu vett egy mély levegőt, a kezemért nyúlt, hogy megszorítsa, ami nehéz vallomások egyezményes felvezetője, majd annyit mondott, hogy a szegényeknek nem jár minden hónapban a Sailor Moon magazin. Ez pedig helyrebillentett, mert beugrott, hogy hányszor vittem be a suliba az új számot, hogy a szünetben sóvárogva átlapozhassák azok az osztálytársaim, akik elé a szüleik büntetésből lencsét szórtak, hogy azt válogassák, ha unatkoznak, ne képregényről fantáziáljanak. A vécét meg majd megcsináltatjuk a tizenharmadik haviból, nézett rám, hogy így már kérek-e krémest. Így már kértem, és amíg anyu kiszaladt érte, a szoba négy sarkából csillámpor kúszott fel a mennyezetig, hogy hamupipőkés csinnadrattával visszavarázsolja a színeket a térbe.

Másnap, amikor Bihari Timi az udvaron elém ugrott, hogy milyen csórónak kell lenni ahhoz, hogy ilyen csicska hátizsákom legyen, csak kikerültem, odavetve neki anyu válaszát, és hátra se fordultam, mikor utánam üvöltötte, hogy neki még a német Sailor Moon magazin is jár!

///

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Forgalmazza

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Poppins – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License