Borítószöveg

Imádott olasz nagypapája halála gyökeresen megváltoztatja Marisa Rossi életét. Az életrevaló fiatal lány nem tudja túltenni magát a veszteségen, a gyász nem ereszti, szorongással telnek napjai. Az embereket kerüli, magányra és békességre vágyik, ezért elköltözik a Cornwall déli részén található apró faluba, Mount Polbernébe, amit a dagály időről időre elzár a szárazföldtől.

Sajnos azonban – vagy szerencsére? – az áhított egyedüllét nehezen megvalósítható. Marisa szomszédja ugyanis egy zajos orosz zongoratanár, ráadásul a kis falu közössége is nyüzsög és nem hagyja, hogy a lány elszigetelődjön. Amikor pedig a falu kis kávézója, a Piciny Csodák Péksége bajba kerül, az összefogás és szeretet ereje talán a Marisa szívét körülölelő sziklaburkot is képes lesz megrepeszteni.

„Senki sem tud olyan meghitt, valódi kikapcsolódást jelentő romantikus regényt írni, mint Jenny Colgan.” Sunday Express

Fordította

Páll Márta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenny Colgan: Sunrise by the Sea

Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group, London, 2021

Copyright © 2021 by Jenny Colgan

Hungarian translation © 2022 Páll Márta

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítógrafika © Rácz Evelin

ISBN 978-963-604-073-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A tanároknak. Különösképpen az elmúlt évért.
Köszönjük.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Aznap korábban kisütött a nap, és a család összes tagja kirajzott játszani.

Első ránézésre valószínűleg senki sem vett volna észre rajtuk semmi különöset.

A gyerekeken látszott, hogy ikrek, és megmosolyogtatóan hasonlított egyikük az egyik, másikuk a másik szülőre: a kisfiúnak ugyanolyan kócos szőke haja és széles, mosolygó arca volt, mint az édesapjának, míg az óvatosabbnak látszó kislány arca szeplős volt, és édesanyja vörösesszőke haját és világos bőrét örökölte.

Közelebbről nézve azonban feltűnt, hogy valami csapkod körülöttük, mire a szemlélő azt hihette, hogy baj van a látásával, mert ugyan mit keresne ott egy lunda?

Avery és Daisy a maguk megszokott, zajos módján jöttek le a világítótorony lépcsőin. Életük első egy-két évében a lépcsőt elzáró korlát sosem volt nyitva, és a gyerekek mozgástere alapvetően a napsütötte földszinti konyhára korlátozódott, mivel Polly Miller, született Waterford, rettegett attól, hogy leesnek a világítótorony csigalépcsőjén, és koponyatörést szenvednek. Bármennyire szerették is a világítótornyot, a gyerekek születése óta még rosszabb ötletnek tűnt itt lakni, mint azelőtt.

De a gyerekek biztonságáról szőtt álmaik szertefoszlottak, amikor másfél éves koruk körül Polly két másodpercre másfelé nézett, és visszafordulva azt látta, hogy Avery tartja a reteszt, míg Daisy elfordítja, és Neil (a lunda) úgy áll a korlát tetején, mintha ő lenne az ötletgazda. Az mindenesetre biztos, hogy bűntudatos szárnycsapkodással menekült a lépcsőn felfelé, amint Polly rajtakapta őket. A korlát napjai így meg voltak számlálva. Polly úgy emlékezett erre az esetre, mintha csak tegnap történt volna.

– Gyerekek – mondta türelmesen, ahogy már vagy milliószor, miközben a karjaiba vette őket az elnyűtt, kopottas kanapén, és lenézett a Huckle-éhez hasonló szőke buksira és Daisy fejecskéjére, amely annyira hasonlított az övéhez –, nem megyünk fel a lépcsőn.

– Lépcső – ismételte Avery.

Daisy bólintott.

– Lépcső… nem?

Huckle éppen hazajött ebédelni, és mosolyogva nézte, ahogy a gyerekek lemásznak a kanapéról, és sietnek hozzá a kőlapokkal borított konyhán át.

– APU!

– Már megint arra tanítod őket, hogy a lépcsőn felmenni a legizgalmasabb dolog a világon?

– Kinyitották a reteszt. Csapatmunkában.

Huckle a magasba lendítette a két emberpalántát, egyet-egyet mindkét karján.

– Zsenik vagytok – mondta nekik, és ők nevettek, ahogy az apjuk megbökdöste őket az orrával.

– Ez nem zsenialitás – felelte Polly. – Ha elkezdenek felmászni, valamelyik leesik, és meghal.

– Hát nem ezért van kettő belőlük? – kérdezte Huckle, és azzal már indult is a tűzhely felé.

Azóta eltelt négy év, és valóban le is estek néhányszor a lépcsőn, de megúszták sérülés nélkül, és egyben maradt a banda – fiú, lány és lunda –, akik egyre magasabb szinten művelték a csínytevést.

– Mindig is azt gondoltam, hogy Neil féltékeny lesz a kicsikre – mondta Polly, miközben nézték, ahogy ők hárman lengőteniszt próbálnak játszani. Neil szitáló repüléssel egy helyben lebegett, majd minden alkalommal feljebb röppent, ahogy közeledett a labda. Közben Polly és Huckle a kellemesen meleg tavaszi napsütésben üldögéltek.

A pázsit lenyúlt a sziklákig, és általában túl szeles volt ahhoz, hogy lehessen ott üldögélni, de volt egy szélárnyékos pont egy alacsony fal mögött, ahol le lehetett heveredni és érezni a nap simogatását az arcon, ott kellemesen meleg is volt. Ugyanakkor sajnos elzárta a kilátást Polly elől, így ha látni akarta az ikreket, néhány percenként fel kellett egyenesednie, mint egy szurikátának, és dacolni a széllel.

– Neil hihetetlenül féltékeny volt a babákra! – mondta Huckle, döbbenten véve tudomásul, hogy Polly elfelejtette. – Tejkómában voltál. Egy atombomba is felrobbanhatott volna melletted észrevétlenül, kivéve, ha egy porszem a babákra lebben belőle. Mit gondolsz, mi az a sok nyom a bölcsőkön?

– Azt hittem, az csak minta.

– Pedig csőrnyomok.

– Ó, istenem! Rossz madár.

– Szörnyű madár – mondta Huckle egykedvűen. – Amúgy sem helyes tengeri madarakat fogságban tartani.

– Nem is tartom – felelte Polly. – Ő tart engem.

Amikor Polly évekkel ezelőtt Mount Polbearne-be költözött, egyedül és talajvesztetten, miután rövid idő leforgása alatt a vállalkozása is csődbe ment és a jegyessége is felbomlott, egy éjszaka egy lundafióka csapódott be a pékségbe. Miután meggyógyította a törött szárnyát, próbálta szabadon engedni, de hiába. Neil úgy döntött, hogy sokkal jobb egy péknél lakni, mint mindennap alámerülni halért a hideg tengerbe, és Huckle hajlott rá, hogy igazat adjon neki.

Nézték, ahogy Neil röpköd a gyerekek körül.

– Arra gondoltam, hogy Neil… – kezdte Huckle.

– Neil nem egy bébicsősz! – vágott bele Polly szigorúan.

– Tudom, tudom – mondta Huckle. – Csak eszembe jutott, hogy jó lenne eltölteni egy estét Andynél (Andyé volt a helyi kocsma és egy szuper halas-sült krumplis étterem), vagy akár elmenni a puccos helyre, és inni egy pohár bort anélkül, hogy kis szörnyetegek birkóznának fölötte.

– Felhívhatnánk Kerensát – javasolta Polly. Reuben feleségére gondolt, a gazdag barátaikra, akik a szárazföldön éltek.

– Nem vagyok Reuben-tűrő hangulatban – válaszolta Huckle. – Meg ott van Lowin.

Bár az ikrek mérföldekre voltak tőlük, erre felkapták a fejüket, és odaszökdécseltek hozzájuk.

– Megyünk Lowinékhoz?

Az ikrek rajongtak Lowinért. Reuben és Kerensa fia már majdnem betöltötte nyolcadik életévét és egy hatalmas, Tony Stark-stílusú udvarházban élt, körülvéve minden lehetséges számítógépes játékkal és Playmobillal, amit valaha is gyártottak. Lowin a maga részéről többé-kevésbé eltűrte a gyerekeket, feltéve, hogy minden játékban azt tették, amit ő mondott, és minden óhajának engedelmeskedtek, ugyanúgy, mint a fizetett személyzet. Daisy és Avery készségesen szolgálták őt, és boldogan követték minden újabb hóbortban. Ezzel nem is volt semmi baj, amíg Avengers- vagy versenyautó-rajongó volt. De Lowin legújabb szenvedélye a kígyó volt, és Kerensa ígéretei ellenére Polly sohasem volt száz százalékig meggyőződve arról, hogy Reuben nem fog neki egy hatalmas boa costrictort venni, amelyet aztán Lowin sálként visel mindenhova, ahova csak megy, és amely egy nap meg fogja enni Neilt.

– Ma nem.

Az ikrek elszontyolodtak.

– De kapott egy nagy kígyócsúszdát! A legnagyobbat!

– Veszélyes lehet – mondta Polly, miközben feltápászkodott. – Na jó. Csak maradék csirke van.

– Teljesen jó lesz – felelte Huckle, aki ismét útra készült, hogy a méze eladását fellendítse. Nehéz idők jártak, az ország nyugati részében mindenütt áradások voltak, és egy csomó vállalkozás küzdött azért, hogy fennmaradjon. Huckle megtett minden tőle telhetőt.

– Jók az itthoni ízek. Most két hétig más sem lesz, mint éttermek és szállodák.

– Úgy mondod, mintha ez rossz lenne – vágott vissza Polly.

– Mert az is – felelte Huckle.

És aztán hozzátette, komolyabban, miközben megfogta Polly kezét:

– Tudod, hogy így is gondolom.

– Bárcsak én utazhatnék el, és lakhatnék szállodákban.

– Nem a Ritzbe megyek. Ez csak egy Travelodge az A40-es mellett.

– Tudom. De veled mindenhol a Ritzben érzem magam.

Megcsókolták egymást. Huckle nem szívesen utazott el. De muszáj volt. Így is elég nehéz volt a felszínen maradniuk.

– Gondolj az ablakokra – mondta.

– Tudom, tudom.

Ha kicserélhetnék a világítótorony zörgő egyrétegű ablakait a műemlékvédelem által jóváhagyott kétrétegűekre, mérhetetlen minőségi ugrást jelentene az életükben. Nem lenne olyan fagyos a lépcsőház, nem jelentene olyan nagy erőfeszítést kibújni a meleg ágyból. Habár, ki tudja? Mások igényei szerint valószínűleg sosem lesz elég meleg a ház. Például Polly anyukája vagy Kerensa, vagy igazából bárki más szerint. De négyük számára – a gyerekek már ebben nőttek fel – ez így volt tökéletes. Huckle beszerelt egy régi tévét a hálószobába, a meghitt téli estéken mindnyájan bebújtak az elektromos takaró alá és a Vaianát nézték, miközben Neil az állványán ugrált, és akármilyenek is voltak az ablakok, ez volt a legcsodásabb hely, amelyet Polly csak el tudott képzelni.

És most itt a tavasz! És ha Huckle elég pénzt tud keresni ebben az évben, akkor lesznek új ablakok, és egy új bojler, így igazából nincs oka panaszra, gondolta Polly, ahogy elindult vissza a konyhába. Közben hallotta, hogy az ikrek azt követelik az apjuktól, hogy azonnal változzon tigrissé, amit ő készségesen meg is tett, és olyan vadul morgott, hogy Polly aggódni kezdett, vajon Avery nem fog-e sírva fakadni tőle. De ha igen, majd Daisy megvigasztalja.

Árpát és zöldséget tett a csirkealapléhez, amit a sültből készített, és arra gondolt, milyen jó lesz majd nyáron, amikor Huckle itthon lesz, jönnek a turisták, és ők vígan és kétségek nélkül élhetnek. Alig várta, hogy újra érezze az arcán a nap melegét. Nagyon vágyott rá a végeérhetetlen téli viharok után, amelyek kitartóan beköszöntöttek minden egyes hétvégén. Hónapok óta csapkodta az eső az ablakokat, és a ház mindig tele volt vizes gumicsizmákkal, a gyerekekkel pedig nem lehetett bírni, ha beszorultak a házba, és egy idő után már ráuntak arra, hogy bunkert építsenek, vagy segítsenek anyának. A viharok egyre nagyobbak lettek – a klímaváltozás miatt, persze –, és a teleket egyre nehezebb volt elviselni.

– Mi lesz, míg oda leszek? – kérdezte Huckle, aki követte őt a konyhába, és közben fél füllel hallgatta Averyt, aki azt magyarázta, hogy Lowin a világ legnagyobb kígyóját fogja megkapni születésnapjára.

– Csak a szokásos – mondta Polly. – Ja nem. Most jut eszembe. Jönnek Reuben lelencei.

Második fejezet

Ugyanebben a pillanatban Exeterben, odaát a szárazföldön, Reuben egyik lelence még nem is tudott róla, hogy mi lesz belőle.

Caius – „kíznek” kell ejteni, közölte fontoskodva azokkal, akik először próbálták kimondani a nevét, de ha véletlenül így sikerült, akkor helyesbített: valójában „kájusz” – hiába dörömbölt a lakótársa ajtaján.

– Marisa!

Az is igaz, hogy a lármától nem nagyon lehetett hallani.

Caius elméletileg szerette, ha sok olyan barátja van, akik DJ-k, vagy legalábbis annak mondják magukat. De aztán elkövette azt a hibát, hogy elhívta őket a partijaira, és katasztrofális volt, mert hajba kaptak azon, hogy kinek drágább a fejhallgatója, összekeverték az erősítőket, és nagyon fura zenét játszottak, vagyis őszintén szólva teljes volt a zűrzavar.

Ha törődött volna a szomszédaival, akkor őket is számításba vette volna, de gazdag volt és jóképű, ezért ritkán találkozott olyan emberekkel, akik nem kedvelték őt, és így nem is nagyon tudta elképzelni, hogy az milyen lehet.

A lakás zsúfolásig tele volt, többnyire olyan emberekkel, akiket így vagy úgy, de ismert. Persze voltak idegenek is, de jól néztek ki és jómódúnak tűntek, tehát ezzel sem volt semmi gond.

De szüksége volt arra a kis szobára, amit a szülei szerint ki kell adnia, valami olyasmi miatt, hogy megtanuljon felelősséget vállalni, meg gazdálkodni a pénzéből. Bár nem értette pontosan, mert éppen nagyon maga alatt volt, miközben beszéltek hozzá, és a fülhallgató is a fülében volt, szóval nem biztos, hogy pont ezt mondták.

– Marisa! – kiáltotta újra, olyan hangosan, ahogy csak a torkán kifért. Elhúzta a száját. Caius nem igazán szeretett kiabálni, csak vontatottan beszélni, vagy inkább meg sem szólalni, csak inteni a pincérnek, hogy hozzon valamit.

– Marisa! Gyere, buli van! Csinálsz nekünk szendvicset?

Még mindig semmi válasz. Caius az ajkát biggyesztette. Most már hallania kellene.

Marisa valaha jó fej volt. Nos, nem olyan igazi jó fej, mert valódi állása van, és este korán lefekszik. De főzött, mosolygós volt és vicces, és Caius szerette, ha gondoskodnak róla.

Aztán hirtelen csendes lett, és valahogy eltűnt. Elmondta, hogy miért, valami családi dolog volt, de Caius képtelen volt megjegyezni, hogy mi. Igazából nagyon fárasztotta ez az egész.

– Marisa! Kell a szoba a kabátoknak!

– És szexelni és drogozni – mondta egy mögötte álló, feketével kihúzott szemű valaki, és két társa lelkesen helyeselt.

– Nem! Erről szó sem lehet, csak a kabátokról! – mondta Caius a homlokát ráncolva. – Marisa, azt ugye tudod, hogy idekint van tequila? Kint van, és ott bent nincs, tehát egyáltalán nem értelek téged.

Nos, ebben legalább egyetértünk, gondolta Marisa. Merthogy ő maga sem értette magát.

Harmadik fejezet

Odabent a kis szekrénnyi szobában (ugyanúgy, mint sok más új építésű drága exeteri lakásban, a nappali parádésan mutatott a hatalmas üvegfallal és az erkéllyel, de a kis hálószobákon már spóroltak), Marisa Rossi az ágy végében kuporgott, álláig felhúzott térdekkel, fülén a fejhallgatóval, amely többé-kevésbé zajszennyezéssé szelídítette az ajtón túli lármát.

Ismét egy parti. Ismét egy éjszaka, amikor a világon mindenki más kimozdul otthonról, és szórakozik. Úgy tűnt, mindenki más jól van. Mindig úgy tűnt, mintha mindenki más jól lenne.

És a dolgok természete szerint egy nagyszülő elvesztése nem igazán olyasmi, amitől megszakad a szívünk. Sokan veszítik el a nagyszüleiket. Ha belegondolsz, végső soron mindenki.

És úgy tűnik, mindenki képes arra, hogy partikra járjon. Mindenki más, őt kivéve.

De valahogy semmi másra nem tudott gondolni, csak a nonnójára, Carlóra, kedves, vicces nagyapjára Imperiában, Olaszországban. A nagyapja régi hajógyároscsaládból származott, csak Marisa édesanyja, Lucia szakított a hagyománnyal, amikor az Egyesült Királyságba jött egy jobb élet reményében, és hozzáment egy livornói férfihoz, aki ugyanabban az utcában lakott. Marisa édesapja nem tudta megszokni a hideget és az esőt, ezért elhagyta Angliát, és Luciát, aki magára maradt Marisával és a testvérével, Ginóval. Marisa igyekezett ezt nem személyes sértésnek venni.

De aztán a nagyapja betöltötte az űrt, és még annál is többet. Marisa legszebb emlékei mesések voltak. Az Olaszországban töltött vakációk. A hosszú napok Imperia forró, szeles partjain, ahol jöttek-mentek a nagy teherhajók. Az álomszerű késő esték, amikor spaghetti vongolét evett, és elaludt az asztal alatt, miközben a felnőttek éjszakába nyúlóan beszélgettek és nevettek. A hűvös kezek, amelyek bekrémezték a leégett vállát. A hatalmas fagylaltok, amelyek akkorák voltak, mint egy-egy strandlabda. A kövek a lába alatt, miközben beszaladt a vízbe. A fiatal férfiak Vespáinak átható szaga, akik végigrobogtak a városon, éles kontrasztban a csinosan öltözött, ott állomásozó tengerészekkel. A lassú folyású olasz nyarak.

Tizenéves korában hűtlen lett Olaszországhoz, és a brit barátnőivel ment olcsó szervezett utakra a Baleár-szigetekre, ahol röviditalokat ittak és harsányan nevettek. Emlékeiben álomszerűvé mosódtak ezek a nyarak, az agya egy eldugott zugában fel-felbukkantak egy régebbi nyelv foszlányai, és valaki, aki boldog volt és szabad, a nagyanyjától (aki éppen olyan merev volt, mint amennyire kedves a nagyapja) kapott, hatalmas masnikkal díszített ruhákban, amelyeket ő nagyon szeretett, bár anyukája szerint borzalmasan néztek ki.

Aztán közbejött az élet, kollégiumba került, majd Exeterbe, ahol olyan állása lett, amelyet nagyon szeretett, anyakönyvvezetőként dolgozott. Születések, házasságkötések és elhalálozások. Kellett hozzá szeretet és érdeklődés az emberek iránt, precizitás a nyilvántartásban, és szép kézírás. Marisa nem volt hivalkodó, de a kézírására nagyon büszke volt.

Aztán Carlo meghalt.

– Nincs benne semmi megjósolható minta – mondta a nagyon kedves, de űzött háziorvosa, amikor elpanaszolta, hogy nem alszik, és folyton-folyvást sírva fakad, és ami a munka szempontjából a legaggasztóbb, fél kilépni a házból, és szóba elegyedni emberekkel, és ez napról napra rosszabb lesz. – A gyász mindenkinél másképpen nyilvánul meg. Úgy tűnik, ön szorongásos, némi agorafóbiával. A legjobb az lenne, ha antidepresszánsokat szedne.

– Meghalt a nagyapám! – felelte Marisa. – Szomorú vagyok. Nem vagyok depressziós. Ez normális.

– Csak arra gondoltam, hogy az biztosan segítene.

– Jó, de... – Marisa egy pillanatra elhallgatott. – Mi lesz, ha már nem is fog hiányozni? Mi lesz, ha majd nem érzek már semmit?

A háziorvos is elhallgatott. Szerette volna megnyugtatni, de áltatni sem akarta.

– Hosszú a várólista a pszichológusnál – mondta végül.

– Írjon fel rá. Kérem, nagyon kérem.

– Rendben.

– Miért? – fakadt ki Marisa. – Miért én vagyok az egyetlen ember, aki nem tudja folytatni az életét?

A kedves háziorvos szomorkásan megrázta a fejét.

– Csak úgy tűnik. Ne tévessze meg a pillanatnyi állapota.

Nem sikerült idejében odaérnie. A nagyapja a kertben volt épp, a fákat metszette abban a nagy fekete kalapban, amelyet valószínűleg állandóan viselt, és egyszer csak összeesett. Nem volt idő felhívni, nem volt idő elköszönni attól, aki életében a legfontosabb férfi volt.

Az emberek azt mondogatták, hogy nagyapa észre sem vette, mi történik vele, és hogy jobb is így. Marisa szerint viszont fogalmuk sem volt arról, mit beszélnek. Komolyan azt hiszik, hogy nem szeretett volna elköszönni a családtagjaitól, akiket annyira szeretett? Marisa édesanyjától, Luciától, a testvérétől, Ann Angelától (eredetileg Anna Angelica, de ezt nem könnyű kimondani), a fiúktól és hát… tőle?

A temetés, amelyre sietve odautazott, valahogy még súlyosabbnak tűnt. A nonnája, vagyis a nagymamája feketébe öltözve sürgölődött haragosan a konyhában, mert ragaszkodott hozzá, hogy az egész társaságra ő főzzön, miközben Marisa szerint nem volt hajlandó tudomásul venni, ami történt. Annyi ember volt ott – unokatestvérek, család, barátok, hentes, pék és gyertyaöntő –, akik mind arról beszéltek, hogy mennyire szerették (és arra utaltak, hogy ő mennyire szerette őket). Az egész zajos család valahogy túl soknak tűnt azon az esős októberi olaszországi délutánon, és olyan nagy volt a kalamajka, hogy Marisa, aki mindig csendes lány volt, még jobban visszahúzódott, és azon aggódott, hogy a nagyapja iránta érzett szeretete valahogy elsikkad ebben a zűrzavarban. A nagyapja is csendes ember volt. Vágyott rá, hogy a kezében érezze a nagyapja nagy kezét, és nem akarta elhinni, hogy nem érezheti többé. De mindenki más bánata hangosabb és erőszakosabb volt. Így hazavitte magával a sajátját, őrizgette magában, formálódott benne, és egyre több réteg épült egymásra, mígnem bebetonozódott, és fogva tartotta, mint egy béklyó. Ahogy teltek a hónapok, egyre nehezebb volt számára kimozdulni otthonról.

– Nem gondolod, hogy ki kellene tisztíttatni az aurádat? – kérdezte Caius.

Marisa csúnyán nézett rá, de Caius olyan ember volt, aki nem vette észre, ha idegesít másokat, és valószínűleg el sem hitte volna, ha a szemébe mondják. Az Egyesült Államokból küldték ide, hogy valami nagyon drága képzésen vegyen részt a nagybátyja mellett, de Marisa egyetlenegyszer sem látta elmenni arra a képzésre.

– Ki kellene mozdulnod, és jól berúgni. Tök egyértelmű – mondta Olive, a legjobb barátnője, de valahogy erre sem tudta rászánni magát.

Úgy tett, mintha eljárna a kollégáival szórakozni, ami színtiszta hazugság volt. Még azt is hazudhatta volna, hogy jár valakivel, de ez sem volt igaz. Vagy elmondhatta volna őszintén, hogy újra találkozgat Mahmouddal, de őt mindenki utálta, mert egy lusta, ingyenélő lúzer volt (bár ami azt illeti, egy rendkívül jóképű és fitt lusta, ingyenélő lúzer), így ezt inkább elhallgatta. Huszonkilenc évesen Marisa szerelmi múltja nem volt nagyon eseménydús. De introvertáltnak lenni azzal járt, hogy nem mindig sikerült összeszedni a bátorságát és elmondani valakinek, hogy nem annyira kedveli, és így tovább nyúlt a kapcsolat, vagy ahhoz nem volt bátorsága, hogy kimutassa azoknak, akik tetszettek neki, hogy tetszenek neki, így aztán elmentek mellette. Például amikor Olive-nak tetszett Keegan, akkor műszempillát ragasztott, felvette a push-up melltartóját, és mindenhova elment, ahol a férfi volt. És most együtt vesznek lakást, és gyereket akarnak, aminek Marisa nagyon örül, természetesen, de ugyanakkor azt is érzi, hogy az élet egyszerűbb a magabiztos Olive-oknak, mint a félénkebb lányoknak. Olive azt hangoztatta, hogy Mahmoud úgy bánik vele, mint a kapcájával, és miután ez igaz is volt, ettől sem érezte magát sokkal jobban.

Amúgy, mivel már nem volt kedve átmenni hozzá, hogy nézze, ahogy játszik a számítógépen, és Mahmoud túl lusta volt, vagy be volt állva, és nem jött át hozzá, ennek sem volt semmi jelentősége. Marisa fokozatosan rájött, miközben a nagyapja régi leveleit olvasgatta, vagy régi esték fotóit ásta elő, hogy sokkal, de sokkal könnyebb, ha ki sem mozdul a lakásból.

Azt mondogatta magában, hogy majd holnap, vagy talán a hétvégén.

És egyre több adminisztrációs munkát vállalt, amelyhez nem kellett bemenni az irodába. Nazreen, a főnöke nem értette. Marisa mindig olyan jól tudott bánni az ügyfelekkel. Nem volt extrovertált, de nyugodt volt, és mindenkivel megnyugtatóan tudott beszélni. Most azonban borzalmasan félénk lett. Az emberekkel való kapcsolat a jó része a munkájuknak, mindig is az volt. Bár nem értette, Nazreen túl elfoglalt volt ahhoz, hogy eltöprengjen rajta, hogy mi is történik. Marisa még mindig hatékonyan dolgozott, így Nazreen ráhagyta.

Furamód Caius volt az, aki nem adta fel.

– Megtetted a tízezer lépésedet? Tudod, valamilyen mantrával kellene.

– Kösz, de nem.

– Extasy?

– Nem!

– Jól van. Mit vacsorázunk?

Könyörögve nézett a lányra. Amikor Marisa odaköltözött, Caius nagyon örült. A lány kedves volt, rendes, csinos, bár nem az ő esete (ami szokatlan volt, mert Caiusnak egyébként mindenki az esete volt), és ami a legjobb: tudott főzni. Caius nem evett sokat. Ha valaki sokat eszik, akkor nem lehet olyan vékony, mint egy modell, és nem lehet menő. De szerette a jó kosztot.

És ebből semmi sem maradt. Marisa fáradtnak tűnt, szomorúnak, rosszkedvűnek, és sosem volt mit enni. Ez egyáltalán nem volt szórakoztató.

Marisa rettegett. Mi történik vele? Meg fog bolondulni?

Egyszerűen nem szeretett már elmenni otthonról. A világ valahogy ijesztőbb lett. Senki sem bánja, ha itthon marad, ugye? Nem zavar senkit. Csak szépen a háttérbe húzódik…

És aztán valamikor éjszaka arra ébred, hogy alig kap levegőt, elfogja a pánik, és azt gondolja magában, elmúlik az életem. Nehezére esik lélegezni, és arra gondol, hogy muszáj valamit tennie. Aztán fürdővizet enged magának, olyan forrót, hogy alig tud beülni a kádba, a víz égeti a bőrét, és a gondolatai a párával szállnak, kinéz a sötétbe, és azt kérdezi magától, hogy Most már ez lesz?

A karácsony csak rontott a helyzeten. Lucia nagy családi összejövetelt akart, hogy megemlékezzenek a nagypapáról. Marisa pánikba esett a gondolatra. Végül nem volt képes elmenni, nem volt képes szembenézni azzal, hogy mindenki más vidám, és éli tovább az életét.

Próbált más elfoglaltságot keresni, próbált kifogásokat találni, de Lucia nem hitt neki, és végül nagy cirkusz lett a családi WhatsAppon. Felhívta a testvére, Gino, aztán Lucia is, és könnyes, drámai hangon önzőnek nevezte, és végül nagy családi vita lett belőle. Általában ilyenkor valaki felállt, elment teát készíteni, és egy idő múlva bekiabált, hogy „Kér valaki?”, és azzal már minden rendben volt. De most fizikailag távol voltak egymástól, így ez kimaradt, és semmi sem jött rendbe. Marisa úgy gondolta, hogy ez az édesanyját is megviselte. Lucia ahhoz volt szokva, hogy Marisa egy csendes, simulékony kisegér, és most képes volt kiállni magáért.

Marisa a lelke legmélyén tudta, hogy ez a kiállás nem jó neki. A családjával kellene lennie.

De a bűntudat egy újabb mészkőréteget vont a benne levő kőre, amely lehúzta, és bezárta. A bánatnak, gyásznak és aggodalomnak annyi rétege volt már benne, hogy mozdulni sem tudott tőle.

Otthon töltötte a karácsonyt, egyedül, miközben az anyukája egyre bántóbb üzeneteket küldött neki, amelyekben arra célozgatott, hogy Marisa figyelemfelkeltésnek szánja, amit tesz. Már teljes munkaidőben otthonról dolgozott. A pszichológushoz még mindig nem kapott időpontot. És három hónap múlva nemhogy jobb, hanem még rosszabb lett.

A parti utáni reggelen pedig Caius olyan döntést hozott, amely még elviselhetetlenebbé tette a helyzetet.

Negyedik fejezet

– Szóval – kezdte Caius sajnálkozva –, először is tudnod kell, hogy nem csak én gondolom ezt. Beszéltem róla az összes pszichológusommal, és mind egyetértenek velem.

Marisa pislogva nézett rá. Kedd délután négy óra, és ő még mindig köntösben volt. Az Instagramon kattintgatott már nagyjából a századik képre, amely a barátai előző esti hajós buliján készült. A hajó nem ment sehova, de ők még ettől láthatóan remekül szórakoztak, színes koktélokat ittak, és valamiért mindenki nevetséges kalapot viselt. Vagy az is lehet, hogy ugyanaz a kalap járt kézről kézre. Mindegy. Úgy néztek ki, mintha báloznának. Őt még csak meg sem hívták. Van annak egy határa, hogy hányszor lehet nemet mondani. Kezdetben aggódtak és együtt éreztek vele, de miután semmi sem változott, ő pedig nem csinált semmit, és nem volt semmi mondanivalója, csak azt hajtogatta állandóan, hogy jól van… nos. Nem sok mindent tehettek érte, bármennyire szerették is. Olyan szilárd falat épített maga köré, mint a lakásé, amelyben lakott, és senkinek nem volt eszköze hozzá, hogy lebontsa.

Bár Caius igazán megtett minden tőle telhetőt.

– Az a helyzet, hogy kábé nagyon rossz a rezgésed.

Marisa észrevette, hogy konzervspagettiszósz van a köntösén, és a homlokát ráncolta.

– Elég nehéz veled egy fedél alatt élni.

Ezt az a Caius mondta, aki ötpercenként bulit rendezett, szerteszét hagyta az üres üvegeket, és állandóan ismeretlen alakok bukkantak fel nála, akiktől Marisa általában félt, és elbújt előlük a fürdőszobába.

Marisa a homlokát ráncolva nézett Caiusra.

– Igazán? Elég rendszerető vagyok, és időben kifizetem a bérleti díjat.

Caius mélyet lélegzett.

– Valójában különc vagy, szomorú és fura. Egy kicsit olyan, mintha azzal a szellemmel laknék egy fedél alatt, amelyik a mosdóban élt a Harry Potterben. – Bólintott. – Tudod, hogy neked akarok jót tenni azzal, hogy őszinte vagyok.

Marisa érezte, hogy megsemmisül.

Nem rúghatják ki. Nem lehet. Elmenni innen… és hova? A gondolat, hogy új lakást kell találnia, olyan… ijesztő volt. Túlságosan félelmetes.

Az édesanyja örülne, ha hazaköltözne, de karácsony óta nincsenek beszélő viszonyban. Egyszerűen nem érti meg. Megkérte Marisát, hogy magyarázza el, de ő maga sem érti.

Amúgy az édesanyjánál nagy a jövés-menés, a nappal és az éjszaka bármely órájában beállíthatnak a barátnői vagy a kollégái a jótékonysági szervezetektől, ahol dolgozik, a kórusból, a gyülekezetből… végeérhetetlenül. Neki nincs Marisára szüksége.

Az édesanyja szerint Marisa és a nagyapja olyanok voltak, mint két tojás, mindketten visszahúzódóak. Marisa mindig örült neki, amikor ezt hallotta.

– Nem vagyok szellem a mosdóban – szólalt meg halkan.

– Tudom – mondta Caius békülékenyen. – De ha, mondjuk, szellem lennél a mosdóban, akkor miben lenne más a viselkedésed?

Marisa megpillantotta magát a szoba másik végében levő tükörben. Az arca hihetetlenül sápadt volt. Olajbarna bőre általában a nap legenyhébb sugarától is kiszínesedett, de eddig az egész évet a négy fal között töltötte. Fekete haja fénytelenül lógott, a szemöldöke kusza volt. Az anyja szívrohamot kapna, ha meglátná. Sokkal idősebbnek nézett ki a koránál.

– Most kirúgsz? – kérdezte ijedten és zavartan.

Caius sóhajtott.

– Nem vagyok gonosz – mondta. – Szerinted én gonosz vagyok? Gonosznak tűnök? Nem igazán ilyen benyomást próbálok kelteni. Van valamim számodra, ami szerintem tetszeni fog neked.

– Értem – mondta Marisa, és érezte, hogy nehezebben kap levegőt. Hirtelen élesen érzékelte a saját testét: erősen dobogott a szíve, és összeszorult a mellkasa.

– Szóval. Nem rúglak ki… csak beköltözik Binky és Phillip.

– Mindketten?

Caius a pár mindkét tagjával viszonyt folytatott.

– Persze – mondta. – Megér egy próbát.

– Nem tudtam, hogy tudnak egymásról.

– Nos, eredetileg nem így terveztem, de…

Ha nem lett volna annyira szörnyű a helyzet, Marisát még szórakoztatta is volna a tény, hogy Caius két embert csal meg, akik azonnal megbocsátanak, és össze akarnak költözni vele. Jellemző rá.

Caius megadóan felemelte a kezét, mintha azt akarná mondani: Hát igen, tehetek én róla, hogy annyira vonzó vagyok?

– Szóval – mondta, miközben elővette a laptopját, hogy megmutasson valamit –, gyere és nézd meg ezt.

Marisa összerezzent. Még Caius esetében sem szerette a fizikai közelséget. Caius sóhajtott.

– Nézd! Nézd ezt a képet!

Marisa hunyorogva nézett le. Egy kis faház volt egy hegyféle tetején, amit víz vett körül.

– Mi ez?

Caius vállat vont.

– Reuben bácsikám. Odalent él Cornwallban.

Marisa hallott erről a legendás nagybácsiról, akinek hatalmas birtoka volt, saját tengerpartja, saját műszaki cége, még Caius hihetetlenül gazdag családjához képest is nagyon gazdag volt, és ugyanakkor a legnagyobb szemétláda, aki csak él a földön.

– Nos, idén építette ezeket a faházakat a belföldön nyaralóknak. Aztán mindenki meglátta, hogy zuhog az eső, és elmentek Spanyolországba. Így a házak üresen állnak. És arra gondoltam, hogy mivel nem nagyon mész munkába mostanában, így nem számít, hol vagy… emellett csendre és nyugalomra van szükséged és én… nem akarom, hogy…

Ez igaz volt. A háziorvosától kapott levéllel felfegyverkezve Marisa hivatalos kérvényt nyújtott be, hogy a belátható jövőben otthonról dolgozhasson. Ezzel elég komoly fejtörést okozott Nazreennak, bűntudata is volt miatta, de egyszerűen túl sok volt már neki.

– Hol van? – kérdezte Marisa gyanakodva.

– Szóval, egy nagyon festői…

– Hol?

– Nem tudom… egy olyan tengerészes név. Valami Potbeans jut eszembe.

Marisa ránézett.

– Mount Polbearne?

Mindenki hallott Mount Polbearne-ről. Egy távoli sziget volt Cornwall déli partjainál, amelyet a dagály elzárt a szárazföldtől. Turistalátványosság, de nagyon kis település.

– Ismered?

– Hát persze hogy ismerem. Fél napokra el van zárva a külvilágtól, nem lehet ott autót tartani, télen hónapokig megközelíthetetlen, és mérföldekre van mindentől.

– Azt gondoltam – mondta Caius –, hogy ez a tökéletes hely számodra.

Közben valaki becsengetett. Marisa aggódva felnézett.

– Ja, igen. Átjönnek a haverok… hogy együtt lógjunk – mondta Caius reménykedve, miközben Marisa eltűnt a szobájában.

Ötödik fejezet

Azon az éjszakán a parti zaja… elhúzódott. Marisa a párnája alá dugta a fejét, és rájött, hogy még ahhoz is túl kimerült, hogy sírva fakadjon. Az alvás már régóta nehezen ment, talán azért, mert olyan keveset mozgott, hogy egyszerűen nem fáradt ki eléggé. De ez már több volt, mint amit el tudott viselni.

Megnézte a linket, amit Caius átküldött. Nos. Ott van, elérhető, és sokkal kevesebbe kerül, mint amennyit most fizet azért, hogy egy szép, két hálószobás lakásban lakhasson a lüktető nagyváros közepén, bár ki sem teszi a lábát a lüktető nagyvárosba, sőt, az ablakon is alig néz ki.

És van más választása? Senkinek nincs rá szüksége, igazából nincs. Nem tenné tönkre az édesanyja teljes életét a saját szomorú, borongós lényével. Az édesanyja természetesen szerette a saját apját, de gyakorlatiasan állt hozzá a problémához. Az élet arra való, hogy éljen és ünnepeljen. Az apja öreg volt, nagyon öreg, hosszú, boldog életet élt imádott családja körében, és olyan munkát végzett, amely gazdaggá ugyan nem, de elégedetté tette. Az édesanyja számára a bőgés és a teaidőben viselt köntös legjobb esetben is önsajnálatszámba ment, legrosszabb esetben pedig sértő volt arra az emberre nézve, aki mindvégig élt, szeretett és dolgozott. Marisa nem tudta, hogyan hidalhatná át a szakadékot az édesanyja és önmaga között. Azt sem tudta, hogyan hidalhatná át a szakadékot önmaga és a világ többi része között.

Az a gondolat pedig, hogy kimozduljon, új emberekkel találkozzon, új lakóhelyet találjon… egyszerűen dermesztő. Nem lehet. Egyáltalán nem. Nem.

Újra megnézte a helyet.

A barátai mind megígérték, hogy elmennek majd látogatóba hozzá. Még egy bulit is akartak rendezni neki abból az alkalomból, hogy elköltözik Exeterből. De azt mondta nekik, hogy nagyon sok munkája van. Amellett az volt az érzése, hogy Olive-nál eljegyzés készül. Ami nagyszerű, csodálatos, szívből kellene örülnie neki. De nem érzett semmit. Ijesztő volt. Írt Mahmoudnak, aki csak annyit válaszolt, hogy jól van, bébi, majd tali, ami nem volt ijesztő, inkább szomorú, önmaga miatt, hogy mindig olyan kevéssel is beéri, hogy nem meri kérni azt, amit szeretne.

Nazreen természetesen csalódott volt. Azt akarta, hogy Marisa térjen vissza az irodába. Idegesen kérdezte, hogy ez mennyi időre szól. Az adminisztrációs munkának van egy határa. Marisa ezt is hozzáírta azon dolgok listájához, amelyek miatt aggódnia kell. Most az lesz a helyes, ha valahol csendben meghúzza magát.