Fordította

Szíjgyártó László

Wertheimer Gábor

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Truman Capote: IN COLD BLOOD

Copyright © 1965 by Truman Capote.

Hungarian translation © Szíjgyártó László örököse, 2026

Wertheimer Gábor, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Wertheimer Gábor

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Kótai Katalin

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 272 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Álom luxuskivitelben

Álom luxuskivitelben / Meghallgatott imák

Az éjszaka fája

A fűhárfa

Karácsonyi emlék

Más hangok, más szobák

Mozart és a kaméleonok

Nyári átkelés

Pille a lángban

Reggeli a Tiffanynál

HITELES BESZÁMOLÓ

EGY TÖBBSZÖRÖS GYILKOSSÁGRÓL

ÉS KÖVETKEZMÉNYEIRŐL

Jack Dunphynak és Harper Leenek,

szeretettel és hálával

Köszönetnyilvánítás

E könyv anyagának azok a részei, amelyek nem saját megfigyeléseimen és tapasztalataimon alapulnak, vagy hivatalos dokumentumokból valók, vagy pedig a közvetlenül érdekelt személyekkel – több esetben hosszú éveken keresztül – folytatott számtalan interjú eredményei. Mivel ezeknek a „munkatársaimnak” a kiléte a szövegből amúgy is kiderül, fölösleges volna itt is megneveznem őket. Irántuk érzett hálámat mindenesetre szeretném a kellő formában kifejezésre juttatni, hiszen türelmes együttműködésük nélkül nem oldhattam volna meg a feladatomat. Arról is kénytelen vagyok lemondani, hogy felsoroljam Finney megye lakosai közül mindazokat, akiknek a neve nem szerepel ugyan könyvem lapjain, de olyan baráti segítőkészséget tanúsítottak irányomban, hogy azt teljes egészében viszonozni soha nem lesz módomban. Azok közül, akik munkámhoz különösen értékes támogatást nyújtottak, szeretnék köszönetet mondani dr. James McCainnek, a Kansasi Állami Egyetem rektorának; Mr. Logan Sanfordnak és a Kansasi Nyomozóhivatal munkatársainak; Mr. Charles McAteenek, a Kansasi Állami Büntetőintézetek főigazgatójának; ifj. Mr. Clifford R. Hope-nak, akitől a jogi kérdésekben kaptam felbecsülhetetlen segítséget; és végül – de tulajdonképpen elsősorban – Mr. William Shaw-nak, a The New Yorker szerkesztőjének, aki erre a vállalkozásra fölbátorított, s akinek bírálata és tanácsai mindvégig igen nagy hasznomra voltak.

T. C.

Embertestvérek, még élni tudók,

Ne tekintsetek ránk szívtelenül.

Ahogy ti most rajtunk, előbb-utóbb

Rajtatok Isten akként könyörül.

FRANÇOIS VILLON

Az akasztottak balladája

Illyés Gyula fordítása

I.
Akik utoljára látták életben őket

Holcomb kistelepülés Kansas nyugati részén, a búzatermő fennsíkon; a gyéren lakott területről a többi kansasi csak úgy beszél, hogy „ott künn”. A vidék nagyjából száztíz kilométernyire fekszik Colorado állam határától keletre, égboltja szikrázóan kék, levegője kristálytiszta, és az atmoszférája inkább vadnyugati, mint közép-nyugati. Az idevalósiak kiejtésébe prériíz vegyül, a farmerekre jellemző orrhang, és a férfiak közül sokan szűk cowboynadrágot, Stetson-kalapot és magas sarkú, hegyes orrú csizmát viselnek. A tengersík vidéken bámulatosan messzire ellátni, és az utas jóval előbb megpillantja a lovakat, marhacsordákat s a görög templomok kecsességével égnek emelkedő, fehér gabonaraktárak csoportjait, még mielőtt a közelükbe érne.

Holcombot is jókora távolságból látni lehet. Nem mintha sok lenne benne a látnivaló: tervezés nélkül egymás mellé állított épületek halmaza, amelyet középen a Santa Fé-i vasút fővonalának sínpárja szel ketté; délről a barna vizű Arkansas (ahogy erre ejtik: Á-kan-zasz) folyó egyik szakasza, északról egy országút – az 50. számú –, keletről és nyugatról pedig a prérik és búzaföldek által határolt, ötletszerűen létrejött település. Eső után, meg ha elolvad a hó, az utcák – nevük nincs, árnyék sehol, kikövezve sincsenek – sűrű portengerből mocskos sártengerré változnak. A városka egyik szélén régi, gipszvakolatú építmény áll, homlokzatán kivilágítható reklámtábla – TÁNC –, de már évek óta nem táncolnak benne, és a tábla sötét. Tőszomszédságában egy másik épület, ugyancsak idejétmúlt cégtáblával, ezen lepattogzott arany betűk hirdetik egy mocskos kirakatban: HOLCOMB BANK, ami 1933-ban bezárt, egykori irodahelyiségeit lakásokká alakították át. Ez az egyik a városka két „bérháza” közül, a másik egy roskatag épület, amelyet – mivel a helybeli iskola tantestületének nagy része itt lakik – „Tanárok Házá”-nak neveznek. Holcomb házainak óriási többsége azonban földszintes, favázas alkotmány, utcára néző tornáccal.

A vasútállomás mellett a postamesternő – szikár asszony, nyersbőr zekét, farmernadrágot és cowboycsizmát hord – egy düledezőfélben levő postahivatalban üldögél. Az állomásépület, amelyről málladozik a sárga vakolat, ugyancsak lehangoló látvány; a Chief, a Superchief, az El Capitan mindennap elrobognak mellette, ám ezek a híres expresszvonatok sosem állnak meg Holcombban. A személyvonatok sem, csak néha egy-egy tehervonat. Az országúton két benzinkút is van, az egyik egyúttal szerény árukészlettel rendelkező vegyesbolt is, a másik meg kávéházul is szolgál: ez a Hartman’s Café, ahol a tulajdonosnő, Mrs. Hartman szendvicset, kávét, alkoholmentes italokat és 3,2 fokos sört árul. (Holcomb, éppúgy, mint Kansas állam többi része, „száraz”.)

És ezzel tulajdonképpen kész is. Hacsak nem számítjuk a településhez – márpedig hozzá kell számítanunk – a Holcomb Schoolt; a csinos épület egy olyan körülményről árulkodik, amelyet a település külseje egyébként leplez: arról, hogy a szülők, akik ebbe a modern, megfelelően képzett tantestülettel rendelkező „összevont” iskolába járatják gyermekeiket – az óvodától a középiskola legfelső osztályáig valamennyi iskolatípus együtt van benne, és a tanulókat, akiknek a létszáma rendszerint háromszázhatvan körül mozog, valóságos buszkaravánok szállítják ide még huszonöt kilométer távolságból is –, általában jómódú emberek. Többségük farmer, a legkülönbözőbb származású – német, ír, norvég, mexikói, japán – bevándorló. Szarvasmarhát meg juhot tenyésztenek, búzát, kölest, takarmánymagot, cukorrépát termelnek. A gazdálkodás mindig kockázatos vállalkozás, a nyugat-kansasi gazdák azonban kimondottan „hazardőröknek” tekintik magukat, tudniillik rendkívül kis mennyiségű csapadékkal (évi negyvenöt milliméter) és keserves öntözési problémákkal kell megküzdeniük. Az utolsó hét esztendő azonban aszály nélküli, áldásos hét év volt. Finney megyében, ahol Holcomb van, a farmereknek jól ment a soruk; nemcsak a gazdálkodás jövedelmezett szépen, hanem a gazdag földgázlelőhelyek kiaknázása is, s ez a gyarapodás tükröződik az új iskolában, a tanyaházak kényelmes berendezésében és a színültig telt, magas gabonaraktárakban.

1959. november közepének egyik reggeléig kevés amerikai – sőt kevés kansasi – hallott egyáltalában Holcombról. Akárcsak a folyó vize, az országúton elsuhanó autósok és a Santa Fé-i vasút sínjein villámgyorsan végigszáguldó sárga vonatok, éppúgy a tragédia sem állt meg itt soha rendkívüli események formájában. Holcomb lakói, szám szerint kétszázhetvenen, egyáltalán nem bánták, hogy így van, tökéletesen beérték azzal, hogy élik a maguk hétköznapi életét: dolgoznak, vadásznak, televíziót néznek, meg iskolai ünnepélyekre, énekkari próbákra és a 4-H Klub gyűléseire járnak. Akkor azonban, azon a novemberi hajnalon – vasárnap hajnal volt – addig ismeretlen hangok zavarták meg Holcomb szokott éjszakai neszeit: a prérifarkasok fülsértő nyüszítését, a szélsodorta kórók száraz zörgését, a mozdonyok sípjainak gyorsan távolodó panaszát. Abban az órában egy lélek sem hallotta az alvó Holcombban ezeket a hangokat: a négy puskalövést, amely – végeredményben – hat emberéletnek vetett véget. Utána azonban a kistelepülés lakói, akik addig csak ritkán vették maguknak a fáradságot, hogy bereteszeljék az ajtót – annyira nem féltek egymástól –, újra meg újra felidézték képzeletükben a lövéseket: a baljóslatú dörrenések fellobbantották az emberek tekintetében a bizalmatlanság tüzét, és sok régi szomszéd olyan merev pillantásokkal méregette egymást, ahogy csak idegenek szokták.

A River Valley Farm gazdája, Herbert William Clutter, negyvennyolc éves volt, és egy életbiztosításhoz szükséges, nemrég elvégzett orvosi vizsgálat alapján makkegészségesnek tudhatta magát. Annak ellenére, hogy keret nélküli szemüveget viselt, és nem volt magasabb az átlagnál – nem egészen százhetvenöt centi –, Mr. Clutter kimondottan férfias benyomást keltett. Válla széles volt, haja még nem őszült, szögletes állú, magabiztos arca megőrizte kicsattanóan egészséges fiatalosságát, hófehér fogsora még mindig ép, olyan erős, hogy a diót is ketté tudta roppantani. Mindössze hatvan kilót nyomott, ugyanannyit, mint aznap, amikor elvégezte a Kansasi Egyetemet, ahol agrármérnöki diplomát szerzett. Nem volt olyan gazdag, mint Holcomb leggazdagabb lakója, Mr. Taylor Jones, az egyik szomszéd farmer. Mégis ő volt a közösség legismertebb polgára, kiemelkedő személyiség itt is, meg Garden Cityben, a közeli megyeszékhelyen is, ahol ő volt az elnöke a nemrég – nyolcezer dolláros költségvetésből – elkészült első metodista templom építkezési munkálatait irányító bizottságnak. Rendszerint ő elnökölt a Kansasi Mezőgazdasági Szervezetek kongresszusán, és a közép-nyugati mezőgazdászok körében mindenütt tisztelettel emlegették a nevét, akárcsak némely hivatalban Washingtonban, ahol az Eisenhower-kormányzat alatt a Szövetségi Mezőgazdasági Hitelbizottság tagja volt.

Mr. Clutter mindig pontosan tudta, mit vár a világtól, és azt többnyire meg is kapta. Bal kezén, amelynek egyik ujját egyszer leszakította egy mezőgazdasági gép, egyszerű aranygyűrűt viselt, immár negyedszázados szimbólumaként azzal a nővel kötött házasságának, akit mindenképpen feleségül kívánt venni: ez a Bonnie Fox nevű félénk, vallásos, törékeny lány, egyik egyetemi évfolyamtársának húga, három évvel volt fiatalabb nála. Az asszony négy gyerekkel ajándékozta meg: három lánnyal, és végül egy fiúval. A legidősebb lány, Eveanna, már férjhez ment, és egy tíz hónapos fiúcska anyja volt. Illinois északi részén lakott, de gyakran ellátogatott Holcombba. Sőt: két héten belül ismét odavárták családjával együtt, szülei ugyanis azt tervezték, hogy a hálaadás napja alkalmából nagy összejövetelt rendeznek az egész Clutter nemzetség részvételével (a család német eredetű volt, az első bevándorló Clutter – vagy Klotter, ahogy akkor írták a nevet – 1880-ban érkezett erre a földre); vagy ötven rokont hívtak már meg, és némelyiküknek olyan messziről kellett Holcombba utaznia, mint például a floridai Palatka. Beverly, az Eveanna után következő leány sem élt már a River Valley Farmon; a Kansas állambeli Kansas Cityben lakott, és ápolónői tanfolyamra járt. Beverly már régebben eljegyezte magát egy fiatal biológia szakos egyetemi hallgatóval, aki nagyon elnyerte apja tetszését; már ki is nyomtatták a meghívókat a karácsony hetére tervezett esküvőre. Így aztán odahaza már csak a fiú volt, Kenyon, aki tizenöt éves korára magasabb volt, mint Mr. Clutter, valamint egy esztendővel idősebb nővére, Nancy, Holcomb kedvence.

Családjával kapcsolatban Mr. Clutternek csak egyetlen komoly oka volt az aggodalomra: felesége egészségi állapota. Az asszony „ideges” volt, „kisebb rohamok” jöttek rá: efféle óvatos kifejezéseket szoktak használni, akik közel álltak hozzá. Nem mintha „szegény Bonnie bántalmai”-val kapcsolatban a legcsekélyebb mértékben is titok lett volna az igazság; mindenki tudta, hogy az utóbbi hat évben többször is kezelés alatt állt egy idegklinikán. De épp mostanában még ezen az árnyékos területen is megcsillant a napfény. Amikor Mrs. Clutter az előző szerdán kétheti kezelés után hazatért a wichitai Központi Wesley Klinikáról, ahová vissza szokott vonulni, alig hihető újságot hozott a férjének. Azt közölte vele boldogan, hogy betegségének oka, miként az orvostudomány végül is megállapította, nem a fejében, hanem a hátgerincében van: testi betegségről, csigolyaferdülésről van szó. Persze meg kell operáltatnia magát, de utána ismét „régi önmaga” lesz. Hát lehetséges volna: a feszült idegállapot, a visszavonulások, a zárt ajtó mögött párnába fojtott zokogás, mindez egy elferdült hátgerinc rovására írható? Ha igen, Mr. Clutter őszinte szívvel mondhat áldást, ha majd szólásra emelkedik hálaadás napján az asztalnál.

Mr. Clutter napja rendes körülmények között fél hétkor kezdődött; tejes vödrök csörömpölése és a vödröket hozó fiúk – egy Vic Irsik nevű napszámos két fiának – sustorgása szokta fölébreszteni. Ma azonban tovább időzött az ágyban, nem ébredt föl Vic Irsik fiainak érkezésére és távozására, tudniillik az előző este – péntek, 13-a – fárasztó volt, bár ugyanakkor szívderítő is. Föltámadt Bonnie „régi énje”; mintha ízelítőt akart volna adni a normális életből, nemsokára visszatérő életkedvéből, az asszony kirúzsozta az ajkát, gondosan frizurát csinált, fölvette egyik új ruháját, és elkísérte férjét a holcombi iskolába, ahol megtapsolták a diákok előadásában a Tom Sawyer-t, amelyben Nancy játszotta Becky Thatchert. Mr. Clutter boldog volt, hogy Bonnie megjelent a nyilvánosság előtt, idegesen, de azért mosolyogva elbeszélgetett néhány emberrel. Mind a ketten büszkék voltak Nancyre, aki remek alakítást nyújtott, pontosan tudta a szerepét, és a megjelenése! Apja meg is mondta, amikor gratulált neki a kulisszák mögött: – Gyönyörű vagy, drágám, igazi déli szépség. – Mire aztán Nancy úgy is viselkedett: pukedlit vágott az abroncsos szoknyában, és megkérdezte, beautózhat-e Garden Citybe. Az Állami Filmszínház fél tizenkettőkor rendkívüli előadást tart, péntek és tizenharmadika alkalmából Horror Show-t ad, és Nancy minden barátnője elmegy az előadásra. Más körülmények közt Mr. Clutter megtagadta volna a kérést. Törvényei betartását szigorúan megkövetelte, és e törvények közül az egyik így szólt: Nancynek – és Kenyonnak is – hét közben este tíz órára, szombaton pedig éjfélre otthon kell lennie. Ezúttal azonban – ellágyulva az este nagyszerű eseményeitől – a beleegyezését adta. És Nancy hajnali kettő körül tért haza. Apja meghallotta, amikor megjött, és behívta magához, mert – noha nem az a fajta ember volt, aki kiabálni szokott – bizonyos dolgokat kertelés nélkül meg kellett mondania a lánynak, és közlendői nem is annyira a kései időpontra vonatkoztak, mint inkább a fiatalemberre, aki Nancyt hazahozta a kocsiján: az iskola egyik kosárlabdasztárjára, Bobby Ruppra.

Mr. Clutter szerette Bobbyt, és korához képest (tizenhét éves volt) nagyon megbízhatónak és jól neveltnek tartotta; csakhogy Nancy három éve, amióta megengedték, hogy „fiúkkal járjon”, annak ellenére, hogy kapós és csinos volt, rajta kívül senki mással nem járt sehová, és ez Mr. Clutternek – noha tudomásul vette, hogy a fiatalok közt ma már nemzeti szokás lett párokat alkotni, „együtt járni” és „jegygyűrűt” viselni – sehogy sem tetszett, különösen mióta, nem is olyan régen, csókolózáson kapta lányát és a Rupp fiút. Akkor azt tanácsolta a lánynak, hogy ne találkozzon „olyan sűrűn Bobbyval”, és egyúttal felhívta rá a figyelmét, hogy most a lassú visszavonulás kevésbé lesz fájdalmas, mint később a hirtelen szakítás – mert, mint mondta, végül úgyis el kell válniuk. A Rupp család római katolikus volt, Clutterék meg metodisták, márpedig ez olyan tény, amelynek önmagában is elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy véget vessen minden esetleges ábrándozásuknak, hogy egyszer majd összeházasodnak. Nancy akkor okosan viselkedett – mindenesetre nem vitatkozott –, most pedig Mr. Clutternek – mielőtt jó éjszakát kívánt volna a lánynak – sikerült kicsikarnia belőle az ígéretet, hogy fokozatosan szakítani fog Bobbyval.

Az eset miatt Mr. Clutter sajnos mégis kénytelen volt a szokottnál – vagyis tizenegy óránál – sokkal később lefeküdni. Következésképpen szombaton, 1959. november 14-én, jóval hét után ébredt föl. Felesége mindig addig aludt, ameddig csak tudott. Mr. Clutter ennek ellenére nem félt, hogy fölébreszti, miközben megborotválkozik, lezuhanyozik, és belebújik szövetnadrágjába, bőrzekéjébe – amilyet a marhahajcsárok viselnek – és puha lovaglócsizmájába; nem közös hálószobában aludtak. Mr. Clutter évek óta egyedül aludt a ház – egyemeletes, tizennégy szobás, favázas téglaépület – földszintjén, a nagy hálószobában. Noha Mrs. Clutter ennek a szobának a szekrényeiben tartotta ruháit, néhány szépségápoló szerét meg tömérdek orvosságát pedig a mellette levő kék csempés, üvegtéglás fürdőszobában, tulajdonképpen végleg átköltözött Eveanna egykori hálószobájába, amely, mint Nancy és Kenyon szobája is, az emeleten volt.

A ház – amelyet nagyrészt Mr. Clutter tervezett, és ezzel bebizonyította, hogy megfontolt, józan, ha nem is különösen dekoratív hajlamú építész – 1948-ban épült, negyvenezer dollárért. (Jelenlegi forgalmi értéke hatvanezer dollár volt.) A hosszú folyosóra emlékeztető, kínai szilfákkal szegélyezett, árnyékos kocsibeálló végén, széles, gondosan ápolt csillagpázsiton álló csinos fehér ház nagyon imponált a holcombiaknak, olyan hely volt, amelyre ujjal mutogattak. Ami a berendezését illeti: süppedős, mutatósan elrendezett borvörös szőnyegek borították a padlót, itt-ott eltakarva a fényesre lakkozott, nyikorgó parkettát; a nappaliban bolyhos, csillogó ezüstszálakkal átszőtt huzattal borított, hatalmas, modern heverő állt; a reggelizőfülkében kék-fehér műanyaggal bevont padka foglalta el a főhelyet. Mr. és Mrs. Clutter az effajta bútorokat szerették, mint legtöbb ismerősük, akiknek az otthona nagyjából ugyanígy volt berendezve.

Egy bejárónőn kívül, aki csak hétköznaponként jelent meg náluk, Clutterék nem tartottak cselédet, így aztán felesége betegsége és két idősebbik lánya elköltözése óta Mr. Clutter szükségből megtanult főzni; a családnak vagy ő, vagy Nancy – persze elsősorban Nancy – készített ebédet és vacsorát. Mr. Clutter élvezte ezt a munkát, és remekül csinálta: egész Kansasban nem akadt asszony, aki jobb kovászos kenyeret tudott sütni, és híres kókuszos süteménye elsőnek kelt el a jótékony célú vásárokon. Ő maga nem volt nagyevő, sőt farmertársaival ellentétben, inkább a spártai reggeliket kedvelte. Ezen a reggelen is beérte egy almával meg egy pohár tejjel; kávét vagy teát ugyanis soha nem ivott, megszokta, hogy hideg étellel kezdje a napot. Az igazság az, hogy ellene volt minden izgatószernek, bármilyen enyhe is. Nem dohányzott, és persze nem is ivott, még csak nem is tudta, milyen íze van az alkoholnak, és hajlamos volt kerülni azokat, akik tudták. Ez a körülmény nem szűkítette le annyira ismeretségi körét, mint föltételezhette volna az ember, ennek a körnek a magvát ugyanis Garden City első metodista egyházközségének a tagjai alkották, és az összesen ezerhétszáz főből álló gyülekezet legnagyobb része legalább annyira absztinens volt, amennyire Mr. Clutter szerette volna. Jóllehet gondosan ügyelt rá, nehogy nézeteivel másoknak terhére legyen, és birodalma határain kívül látszólag tartózkodott mindenféle bírálattól, családja körén belül és a River Valley Farm alkalmazottai közt szigorúan érvényt szerzett e nézeteknek. – Szokott inni? – ez volt az első kérdése ahhoz, aki munkát keresett, és még ha tagadó választ kapott is, az illetőnek alá kellett írnia egy olyan záradékot tartalmazó munkaszerződést, amely szerint a megállapodás azonnal érvényét veszti, ha rájönnek, hogy az alkalmazott „alkoholt rejteget”. Egyik barátja, az öreg Lynn Russell egyszer meg is mondta neki:

– Szívtelen vagy, Herb. Fogadni mernék, hogy ha rajtakapnád valamelyik béresedet, hogy iszik, kirúgnád. És az sem izgatna, hogy a családja éhen döglik.

Alighanem ez volt az egyetlen bírálat, amellyel Mr. Cluttert mint munkaadót illették. Egyébként mindenki tudta, hogy higgadt, jószívű ember, magas béreket fizet, és gyakran osztogat jutalmakat; azoknak, akik nála dolgoztak – néha tizennyolc munkása is volt –, nem sok okuk volt panaszra.

Miután megitta a pohár tejet, és föltett egy gyapjúval bélelt sapkát, Mr. Clutter fogta az almáját, és elindult reggeli körsétájára. Eszményi idő volt az almaevésre; vakítóan fehér napfény áradt a kristálytiszta égről, keleti szél zizegtette a kínai szilfák utolsó leveleit, de nem szakította le őket. Nyugat-Kansast az ősz kárpótolja a csapásokért, amelyekkel a többi évszak sújtja: a coloradói metsző téli szelekért, meg a derékig érő hóért, amelyben elpusztulnak a juhok; a tavaszi lucsokért meg a furcsa, talaj menti ködökért; és a nyárért, amikor még a varjak is igyekeznek megbújni a bágyadt árnyékban, és a végtelen sárga kalásztenger borzasan perzselődik a napon. Aztán, szeptember múltán, megint változik az idő, megérkezik a vénasszonyok nyara, amely néha karácsonyig eltart. Miközben Mr. Clutter elmerülten szemlélte az ősznek ezt a fenséges pillanatát, melléje csatlakozott egy korcs juhászkutya, és együtt ballagtak tovább a karám felé, amely a farmon levő három csűr egyike mellett terült el.

Az egyik csűr óriási, félhenger alakú katonai barakk volt, színültig tele maggal – nyugati cirokkal –, egy másik csűrben pedig sötét, átható szagú kölesdomb púposodott, ami tekintélyes összeget, százezer dollárt ért. Ez az összeg egymagában majdnem négyezer százalékkal magasabb volt, mint Mr. Clutter teljes jövedelme 1934-ben, vagyis abban az esztendőben, amikor feleségül vette Bonnie Foxot, és szülővárosukból, a Kansas állambeli Rozelből átköltözött vele Garden Citybe, ahol Finney megye mezőgazdasági felügyelőjének helyetteseként kapott állást. Jellemző módon csupán hét hónapra volt szüksége, hogy előléptessék, azaz átvegye főnöke munkakörét. Azok az esztendők, amíg ezen a poszton dolgozott – 1935-től 1939-ig –, a legaszályosabb, legnyomorúságosabb évek voltak, amelyeket az a vidék a fehér ember letelepedése óta megért, és a fiatal Herb Clutter, aki elég képzett volt, hogy lépést tudjon tartagi a korszerű agrotechnika fejlődésével, igen alkalmasnak bizonyult rá, hogy a közvetítő szerepét játssza a kormány és az elcsüggedt farmerek közt; az utóbbiak feltétlenül nagy hasznát vehették a rokonszenves fiatalember optimizmusának és szaktanácsainak, aki láthatólag értette a dolgát. Csakhogy nem azt csinálta, amit szeretett volna; farmer fia lévén, kezdettől fogva az volt a célja, hogy saját birtokán gazdálkodjon. Miután számot vetett önmagával, négy év múlva leköszönt a megyei felügyelői állásról, és kölcsönpénzen bérelt földön megalapította – kezdetleges formában – a River Valley Farmot. (A név első felét a közelben kanyargó Arkansas folyó tette indokolttá, a másik felét azonban semmi esetre sem indokolta semmiféle völgy.{1}) Olyan kísérlet volt ez, amelyet a Finney megyei konzervatívok közül sokan mosolyogva figyeltek, mintha azt akarták volna mondani: „Most mutasd meg, mit tudsz!” Ezek a tapasztalt rókák előzőleg szívesen csipkedték a fiatal megyei felügyelőt egyetemen szerzett ismeretei miatt: – Jó, jó, Herb. Te mindig tudod, mit volna a legokosabb csinálni a más földjén. Ültess ezt! Művelj teraszosan azt! Másként beszélnél, ha a te földedről volna szó!

Tévedtek. Az új gazda kísérletei sikerültek, méghozzá részben azért, mert az első években napi tizennyolc órát dolgozott. Kudarcok is érték: kétszer a búza mondott csődöt, egyik télen pedig több száz juha pusztult el egy hóviharban. De tíz év elteltével Mr. Clutter birtoka már több mint nyolcszáz hold olyan földből állt, amely a sajátja volt, további háromezret meg bérben művelt meg. Ez pedig már, miként farmertársai is elismerték, „elég csinos kis földdarab” volt. Búza, köles, minőségi takarmánymagvak: ezek voltak azok a gabonafélék, amelyektől a farm jövedelmezősége függött. Jelentős volt az állatállomány is: a juh és különösen a szarvasmarha. Egy több száz herefordiból álló nyáj viselte a Clutter-billogot, noha ezt nem is sejtette volna az ember, látva, milyen kevés jószág van a karámban, amelyet a beteg ökröknek, néhány tejelő tehénnek, Nancy macskáinak és Babe-nek, a család kedvencének, az öreg, kövér igáslónak tartottak fenn, amelyik sose tiltakozott ellene, hogy széles hátán megsétáltasson három-négy gyereket.

Mr. Clutter most megetette az almacsutkát Babe-bel, és hangosan jó reggelt kívánt Alfred Stoeckleinnek, aki éppen a hulladékot gereblyézte össze a karámban. A férfi volt az egyetlen alkalmazott, aki a farmon lakott. A Stoecklein házaspár és három gyereke a főépülettől nem egészen száz méterre élt egy házban; rajtuk kívül Clutteréknak majd’ egy kilométeres körzetben nem volt szomszédjuk. Stoecklein, hosszú arcú férfi, hosszú, barna lófogakkal, megkérdezte:

– Tervez valami fontos melót mára? Merthogy betegünk van. A kicsi. Én meg az asszony majdnem egész éccaka ott virrasztottunk a kislány mellett. Gondoltam, elviszem a’ orvoshoz.

Mire Mr. Clutter kifejezésre juttatta együttérzését, és azt mondta, hogy feltétlenül vegye csak ki a délelőttöt, és tudassa, ha ő vagy a felesége segíthetnének valamiben. Aztán az előtte nyargaló kutya nyomában elindult délnek, a most már sárgásbarna szántóföldek felé, amelyeken aranyszínben csillogott az aratás után ott maradt szalma.

Ebben az irányban van a folyó, és a part mentén gyümölcsös terült el: őszibarack, körte, cseresznye meg alma. Ötven évvel ezelőtt a helybeliek emlékezete szerint egyetlen favágónak mindössze tíz perc kellett volna hozzá, hogy Nyugat-Kansas valamennyi fáját kidöntse. Általában még ma is csak nyárfát és kínai szilfát ültetnek: évelő növények, a kaktusz közönyével viselik el a szárazságot. De, ahogy Mr. Clutter gyakran megjegyezte: „Csak néhány centivel több eső kellene, és ez a vidék Paradicsom lenne: valóságos földi Éden.” A folyóparton nevelgetett kis gyümölcsös kísérlet volt: megpróbált létrehozni – eső ide, eső oda – egy tenyérnyi Paradicsomot, zöld, almaillatú Édent, amelyről annyit álmodozott. A felesége mondta egyszer: „A férjem többet törődik ezekkel a fákkal, mint a gyerekeivel”, és Holcombban mindenki emlékezett még arra a napra, amikor egy kis repülőgép, amelynek a motorja fölmondta a szolgálatot, az őszibarackfák közé zuhant. „Herb őrjöngött! Már azt hittük, meg kell kötözni. Még forgott a légcsavar, de ő már megindította a kártérítési pert a pilóta ellen.”

Mr. Clutter keresztülvágott a gyümölcsösön, és tovább folytatta útját a folyó mentén, amely ezen a szakaszon sekély volt, tele kis szigetekkel, a meder közepén selymes puha homokpadokkal, amelyekre régmúlt vasárnapokon, kánikulai ünnepeken, amikor Bonnie-nak még „volt kedve szórakozni”, átcipeltek néhány elemózsiás kosarat, és egész délutánokat töltött ott együtt a család, lesve, mikor rándul meg a horgászboton a zsineg vége. Mr. Clutter ritkán találkozott hívatlan vendégekkel a birtokán, ami több mint két kilométerre feküdt az országúttól, alig járt ösvényeken lehetett megközelíteni, egyszóval nem olyan hely volt, amelyet idegenek csak úgy véletlenül felfedeznek. Most azonban váratlanul egész csomó idegen bukkant fel, és Teddy, a kutya, fenyegető morgással rohant előre. Csakhogy Teddynek volt egy furcsa tulajdonsága. Igaz, hogy jó házőrző volt, éber, mindig kész pokoli lármát csapni, vitézségének mégis volt egy szépséghibája: ha puskát látott, mint most is – mert a hívatlan vendégeknél fegyver volt –, leszegte a fejét, és behúzta a farkát. Senki sem értette, miért, mert senki sem ismerte a múltját, azonkívül, hogy kóbor kutya volt, és Kenyon évekkel ezelőtt szedte föl valahol. A látogatókról kiderült, hogy öten vannak, oklahomai fácánvadászok. A kansasi fácánszezon – nevezetes novemberi esemény – tömegével vonzza a sportembereket a szomszédos államokból, az előző hét folyamán is regimentszámra parádéztak a skót sapkás vadászok az őszi földeken, a sörétes puskák sortüzei egymás után verték föl és szedték le a szemen hízott madarak hatalmas, aranyszínű rajait. A szokás az, hogy a vadászoknak – ha nem meghívott vendégek – kötelességük bizonyos illetéket fizetni a birtokosnak, amiért az megengedi, hogy a földjein űzőbe vehessék zsákmányukat; amikor azonban az oklahomaiak fölajánlották, hogy megváltják a vadászati jogot, Mr. Clutter csak mosolygott.

– Nem vagyok én olyan szegény, amilyennek látszom – mondta. – Rajta, lőjenek, amennyit csak tudnak! – És ezzel megérintette sapkája ellenzőjét, aztán elindult hazafelé, hogy hozzálásson napi teendőihez. Nem tudta, hogy ez lesz az utolsó napja.

Akárcsak Mr. Clutter, a Little Jewel nevű étkezdében reggeliző fiatalember sem ivott soha kávét. Jobb szerette a gyömbérsört. Három aszpirin, hideg gyömbérsör meg néhány Pall Mall cigaretta: szerinte ennyi bőven elég volt. Kortyolgatott, dohányzott, és közben egy térképet tanulmányozott, amely a pultra volt kiterítve előtte – egy Phillips 66-os térkép Mexikóról –, de nehezen tudott koncentrálni, mert egy barátját várta, és a barát késett. Egy pillantást vetett a kirakat üvegén át a csöndes kisvárosi utcára, amit előző nap látott életében először. Dicknek még mindig semmi nyoma. A fiatalember azonban biztos volt benne, hogy eljön, hiszen találkozójuk célja Dick ötlete, Dick „melója” volt. És ha elintéződött a dolog – irány Mexikó. A térkép rongyos volt, a sok fogdosástól megpuhult, mint a szarvasbőr. A sarkon, a szállodában, ahol lakott, még sok száz hasonló térkép volt a szobájában: elnyűtt térképek az összes amerikai államról, az összes kanadai tartományról és az összes dél-amerikai országról. A fiatalember ugyanis szüntelenül útiterveket szőtt, és jó néhányat már meg is valósított közülük. Járt Alaszkában, Hawaiion, Japánban és Hongkongban. Most pedig egy levél, egy „melóra” szóló meghívás jóvoltából itt volt minden földi javával: egy vulkánfíber kofferrel, egy gitárral meg két hatalmas ládával, bennük negyed tonna súlyú könyv, térkép, kotta, vers meg régi levél. (Micsoda képet vágott Dick, amikor meglátta a két ládát! – Úristen, Perry! Te mindenhová magaddal cipeled ezt a kacatot? – Mire Perry azt felelte: – Miféle kacatot? Ezek közt a könyvek közt van, amelyik harminc dolcsimba került.) Itt volt ebben az Olathe nevű városkában, Kansasban. Kicsit furcsa, ha meggondolja az ember; ki hitte volna, hogy visszatér Kansasba, mikor mindössze négy hónapja fogadta meg szent esküvel – előbb a feltételes szabadlábra helyezéséről döntő állami bizottságnak, aztán meg önmagának –, hogy soha többé be nem teszi ide a lábát. Szó, mi szó, nem tartott sokáig a fogadalma.

A térkép telis-tele volt tintával bekarikázott helynevekkel. Cozumel: sziget nem túl messze a Yucatán-félsziget partjától, ahol – így olvasta egy, csak férfiaknak szánt képeslapban – az ember „nyugodtan meztelenre vetkőzhet, fölszabadultan mosolyoghat, úgy élhet, mint egy rádzsa, megkaphat minden nőt, akit csak akar, és mindezt havi ötven dollárért!” Ugyanabból a cikkből megjegyzett még néhány csábító mondatot: „Cozumelen védve van mindennemű társadalmi, gazdasági és politikai nyomástól! Ezen a szigeten semmiféle hatóság nem zaklatja az embert”; aztán: „Minden esztendőben rajokban röpülnek át a papagájok a félszigetről, hogy itt rakják le a tojásaikat.” Acapulco mélytengeri halászatot, kaszinókat, kéjsóvár gazdag nőket jelentett; Sierra Madre neve meg aranyat, illetőleg a Sierra Madre kincsé-t: ezt a filmet nyolcszor nézte meg. (Bogart legjobb filmje volt, de az öreg pacák, aki az aranykutatót játszotta, és Perryt az apjára emlékeztette, szintén állati jól játszott. Walter Huston. Igen. És amit Dicknek mesélt, igaz volt: Perry tényleg ismerte az aranykutatás minden fortélyát, apjától tanulta, aki hivatásos aranykutató volt. Miért ne vásárolhatnának hát mind a ketten egy pár málhás lovat, és próbálhatnának szerencsét a Sierra Madréban? Dick azonban, a mindig gyakorlatias gondolkodású Dick, azt mondta erre: – Csak lassan, csillagom, csak lassan. Azt a filmet én is láttam. A végére mindenki bedilizett. A láz meg a piócák meg a durva körülmények miatt. Aztán mikor megtalálták az aranyat, emlékezz csak rá, baromi nagy szél kerekedett, és elfújta az egészet.) Perry összehajtogatta a térképet. Kifizette a gyömbérsört, és fölállt. Ülve az átlagosnál magasabb férfinak látszott, kimondottan erős embernek, akinek olyan a válla, karja, izmos, hatalmas felsőteste, akár egy súlyemelőé – és ami azt illeti, a súlyemelés valóban az egyik kedvenc szórakozása volt. Csakhogy testének egyes részei nem voltak arányosak a többivel. Acélcsatos fekete félcipőbe bújtatott lábára minden nehézség nélkül fölhúzhatta volna egy filigrán hölgy báli cipőjét; állva nem volt magasabb egy tizenkét éves gyereknél, és miközben peckesen lépegetett sorvadt lábszárain, amelyek szinte groteszkül aránytalanok voltak jól fejlett törzséhez képest, mindjárt nem úgy festett, mint valami jól megtermett teherautó-sofőr, hanem mint egy felfuvalkodott, túl izmos nyugdíjas zsoké.

Perry kiállt az étkezde elé, a napra. Háromnegyed kilenc volt, Dick már fél órát késett, de ha korábban nem hangsúlyozza annyira, milyen fontos a következő huszonnégy óra minden perce, Perry észre sem veszi a késést. Ritkán izgatta, hogy lassan múlik az idő, mert sokféleképpen el tudta tölteni, többek között azzal, hogy bámulta magát a tükörben. Dick egyszer megjegyezte: – Ha tükröt látsz, szinte transzba esel. Mintha valami szédületes csajt látnál benne. Az isten szerelmére, sose unod meg magad? – Dehogy unta, valósággal rabul ejtette a saját arca. Minden szögben nézve más-más hatást keltett. Kaméleonarc volt, és a tükörrel végzett kísérletei során megtanulta, hogyan változtassa kifejezését, hogyan vágjon az egyik pillanatban fenyegető, a másikban csibészes, a következőben meg érzelmes képet; csak félre kellett hajtania a fejét, kicsit elhúznia a száját, és a züllött csavargó máris romantikus lovaggá változott. Anyja tiszta vérű cseroki indián volt, tőle örökölte a színeit: a barnás arcbőrt, hozzá a sötét, nedves szemeket meg a fekete hajat, amelyet rendszeresen brillantinozott, és ami olyan dús volt, hogy barkója nőtt, s egy laza fürt a homlokába hullott. Anyai öröksége szemmel látható volt; amit apjától, egy szeplős, vörös hajú írtől örökölt, nem annyira. Mintha az indián vér eltüntette volna a kelta eredet minden nyomát. A rózsaszínű ajak és a hetyke orr azonban mégis azt bizonyította, hogy nem, akárcsak a szélhámos elevenség és a kihívó ír önteltség, amely gyakran átütött a cseroki álarcon, sőt túl is csordult rajta, ha Perry gitározott és énekelt. Énekelni, és közben azt képzelni, hogy hallgatóság előtt énekel: egy másik izgalmas módja volt annak, hogy agyonüsse az időt. Mindig ugyanazt a díszletet képzelte maga köré: egy éjszakai mulatót Las Vegasban, ami történetesen a szülővárosa volt. A pazarul berendezett helyiség tömve volt előkelőségekkel, tekintetük izgatottan tapadt a nagy feltűnést keltő új sztárra, aki az „I’ll be seeing you” című számot adta elő hegedűkísérettel, a maga híressé vált interpretációjában, majd utána ráadásnak elénekelte legújabb szerzeményét:

Papagájhad áprilisban

Száll a magasban: zöld-piros,

Piros-aranyos.

Röptük nézem, énekük az égen

Hallom is: tavaszt hoznak, áprilist…{2}

(Amikor Dick először hallotta ezt a dalt, tudatta vele: – A papagájok nem szoktak énekelni. Legfeljebb beszélnek. Meg rikácsolnak. De énekelni tuti, hogy nem énekelnek. – Dick persze nagyon, nagyon prózai lélek volt, nem értett sem a muzsikához, sem a költészethez – és mégis, ha jobban mélyére nézett az ember a dolognak, éppen Dick prózaisága, a dolgokhoz való gyakorlatias hozzáállása volt a fő oka, hogy Perry vonzódott hozzá, mert e tulajdonságai a szemében – önmagával összehasonlítva – olyan „hitelesen” menőnek, sebezhetetlennek, „igazán férfiasnak” tüntették föl Dicket.)

De akármilyen jóleső volt ez az álmodozás Las Vegasról, elhalványult egy másik ábrándja mellett. Gyermekkora, vagyis élete eddigi harmincegy évének több mint a fele óta rendszeresen gyűjtött prospektusokat („Vagyonok hevernek a víz alatt! Gyakoroljon a szabad idejében! Keressen gyorsan, könnyen rengeteg pénzt búvárkodással! Ismertetők ingyen!…”), és válaszolt hirdetésekre („Elsüllyedt kincs! Ötven hiteles térkép! Káprázatos ajánlat…”); ezek tartották benne állandóan ébren a vágyat, hogy végrehajtson valamit, amit képzeletben gyakran pillanatok alatt a szó szoros értelmében végigélt: arról ábrándozott, hogy ismeretlen vizeken alámerül a mélybe, a tengerfenék zöldes homályába, és elsiklik egy halványan derengő hajóroncs, egy gyémántokkal, gyöngyökkel, arannyal teli ládákkal megrakott elsüllyedt spanyol gálya ádáz tekintetű, pikkelyes őrei mellett.

Autó tülkölt. Dick megjött végre.

– Uramistók, Kenyon! Hallom!

Kenyonra szokás szerint megint rájött a bolondóra. Csak tovább ordibált fölfelé: – Nancy! Telefon!

Nancy mezítláb, pizsamában szaladt le a lépcsőn. Két telefonkészülék volt a házban: az egyik abban a szobában, amelyet irodának használt az apja, a másik a konyhában. A lány a konyhait vette föl.

– Halló? Igen, igen, jó reggelt, Mrs. Katz.

Mrs. Clarence Katz, az országút mentén lakó egyik farmer felesége rákezdte:

– Én tényleg kértem apukádat, hogy ne ébresszen föl. Mondtam neki, hogy Nancy biztosan holtfáradt az után a csodálatos játék után, amit az este produkált. Gyönyörű voltál, drágám. Azok a fehér szalagok a hajadban! Meg amikor azt hitted, hogy Tom Sawyer meghalt… hát, igazi könny csillogott a szemedben. Volt olyan jó, mint bármi, amit a tévében adnak. De apukád azt mondta, hogy ideje felkelned. Bizony, már csakugyan kilenc felé jár. Tulajdonképpen csak azért hívtalak föl, drágám, mert a lányom, a kis Jolene, borzasztóan szeretne cseresznyés pitét sütni, én meg tudom, milyen remek cseresznyés pitéket tudsz készíteni, hiszen mindig díjat nyersz velük, szerettem volna megkérdezni, nem vihetném-e át ma délelőtt a kicsit, hogy megmutasd neki, hogyan csinálod.

Máskor Nancy szívesen megtanította volna Jolene-t akár egy több fogásból álló ebéd elkészítésére is. Kötelességének érezte rendelkezésre állni, amikor egy nála fiatalabb lány megkérte, hogy segítsen neki főzni, varrni, megtanulni a zeneleckét, vagy bizalmas dolgokban fordult hozzá, ahogy ez is megesett gyakran. Hogyan tudott rá időt szakítani, amikor „egy akkora háztartást tulajdonképpen egyedül vezetett”, és ugyanakkor színjeles tanuló volt, osztályelnök, a 4-H Klub és az Ifjú Metodisták Egyesületének egyik vezetője, ügyesen lovagolt, kitűnően játszott zongorán és klarinéton, minden évben díjat nyert a megyei versenyen (sütésben, befőzésben, kézimunkában és csokorkötésben) – szóval hogyan tudott egy nem egészen tizenhét éves lány ennyi teherrel megbirkózni, méghozzá „hencegés” nélkül, sőt inkább derűs jókedvvel, olyan rejtély volt, amin a helybeliek sokat tűnődtek, és végül erre a megállapításra jutottak: „Határozott egyéniség. Olyan, mint az apja.” Nem vitás, hogy uralkodó jellemvonását, a képességet, hogy mindenkin segíteni tud, apjától örökölte. Kifinomult érzéke volt a szervezéshez, minden percét beosztotta, pontosan tudta, mikor mit fog csinálni, és mennyi időre lesz hozzá szüksége. És ma az volt a baj, hogy túlságosan be volt már táblázva. Elígérkezett egy másik szomszéd gyerekhez, Roxie Lee Smithhez, hogy segít neki betanulni egy trombitaszólót, amelyet Roxie Lee egy iskolai hangversenyen szeretett volna eljátszani; megígérte, hogy elintéz három bonyolult bevásárlást anyja helyett; és úgy volt, hogy részt vesz apja társaságában Garden Cityben a 4-H Klub ülésén. Meg aztán ebédet is kellett főznie, ebéd után meg Beverly koszorúslányainak a ruháin kellett dolgoznia, amelyeket maga tervezett és varrt. Így aztán nem fért be napi programjába Jolene cseresznyéspite-órája. Hacsak nem sikerül lemondania valamit.

– Lesz szíves tartani a vonalat egy pillanatig, Mrs. Katz?

Átment a ház másik végébe, apja irodájába, amelynek egy utcai bejárata is volt a mindennapos látogatók számára, és összetolható ajtó választotta el a nappalitól. Noha Mr. Clutter megosztotta néha az irodát Gerald Van Vleettel, a fiatalemberrel, aki a farm körüli ügyek intézésében segített neki, tulajdonképpen egyedül az ő birodalma volt: valóságos szentély, körös-körül diófa burkolattal, itt üldögélt a férfi barométerekkel, esőzési térképekkel, látcsővel körülvéve, mint valami hajóskapitány a kabinjában, aki a gazdaság néha merész és kockázatos útját irányítja az évszakokon át.

– Semmi baj! – mondta, mikor Nancy előadta problémáját. – Hagyd ki a 4-H-t. Elviszem helyetted Kenyont.

Így aztán Nancy fölvette az irodai telefon kagylóját, és igenlő választ adott Mrs. Katznak: jó, hozza át Jolene-t, most mindjárt. De mikor letette a kagylót, összeráncolta a homlokát.

– Különös – mondta, miközben körülnézett a szobában, ahol apja éppen egy számoszlopot segített összeadni Kenyonnak, az ablak melletti íróasztalnál pedig a jóképű Mr. Van Vleet üldögélt, aki mindig olyan töprengő, szigorú arcot vágott, hogy Nancy Heathcliffnek csúfolta a háta mögött. – Folyton cigarettafüstöt érzek.

– A leheleteden? – kérdezte Kenyon.

– Nagyon vicces vagy. Nem, a tieden.

A fiú erre elhallgatott, mert – és tudta, hogy ezt a nővére is tudja – titokban néha rá szokott gyújtani. Ezt különben Nancy is megtette.

Mr. Clutter tapsolt egyet. – Elég legyen! Nem a játszótéren vagyunk.

A lány fölment az emeletre, belebújt egy kifakult cowboynadrágba meg egy zöld pulóverbe, és csuklójára csatolta a rangsorban harmadik helyen álló kedvenc holmiját, egy aranyórát; ezt csak legkedvesebb macskája, Evinrude előzte meg, de még Evinrude-nál is nagyobb becsben volt Bobby pecsétgyűrűje, a „Bobbyhoz való tartozás” súlyos bizonyítéka, amelyet a hüvelykujján szokott viselni (amikor viselte, mert a legkisebb összeszólalkozásra lehúzta), a férfiujjra méretezett karikát ugyanis még ragasztószalaggal sem tudta valamelyik megfelelőbb ujján hordani. Nancy szép lány volt, karcsú, fiúsan eleven, és a legszebb rajta rövidre vágott, fényes, gesztenyebarna haja (amelyen minden reggel és este százszor végighúzta a kefét), valamint a nyárutói naptól kicsit még mindig szeplős, rózsásbarna, szappansimaságú bőre volt. De a szeme – ez az egymástól távol álló, a világosság felé tartott sör színére emlékeztető, sötéten áttetsző szempár – keltette fel iránta mindenkiben a rokonszenvet, és azonnal elárulta, milyen jóhiszemű, milyen megfontolt s ugyanakkor mégis milyen könnyen feloldódó és barátságos teremtés Nancy Clutter.

– Nancy! – kiáltott Kenyon. – Susan telefonál.

Susan Kidwell, a legbizalmasabb barátnője. Nancy megint a konyhában vette föl a kagylót.

– Beszélj! – mondta Susan, aki minden telefonbeszélgetést ezzel az utasítással kezdett. – Először is mondd el, mért flörtöltél Jerry Rothszal. – Jerry Roth is az iskola egyik kosárlabdasztárja volt, mint Bobby.

– Este? Dehogyis flörtöltem. Azért, mert egymás kezét fogtuk? Csak úgy odajött a kulisszák mögé az előadás alatt. Én meg olyan ideges voltam. Erre megfogta a kezemet. Hogy bátorítson.

– Nagyon kedves. Aztán?

– Aztán Bobby elvitt a horrorfilmre. Vele igazából fogtuk egymás kezét.

– Rémes volt? Nem Bobby. A film.

– Szerintem nem. Ő csak nevetett. De tudod, én milyen vagyok. Bu-uu…! és leesek a székről.

– Mit eszel?

– Semmit.

– Úgyis tudom, hogy a körmödet rágod – mondta Susan, és nem is tévedett. Akárhogy igyekezett is Nancy, képtelen volt leszokni a körömrágásról, és amikor zavarban volt, tövig lerágta. – Beszélj! Valami baj van?

– Dehogy.

– Nancy! C’est moi!{3} – Susan ugyanis franciát tanult.

– Hát igen… papával. Szörnyű hangulatban volt az utóbbi három hétben. Tényleg. Legalábbis velem kapcsolatban. És amikor az éjszaka hazajöttem, megint rákezdett.

Nem szorult bővebb magyarázatra, hogy mire; a témát a két barátnő már kimerítően megtárgyalta, és egyetértett vele kapcsolatban. Susan, Nancy szempontjából foglalva össze a kérdést, azt mondta egyszer:

– Most szereted Bobbyt, és szükséged van rá. De a lelke mélyén Bobby is tudja, hogy kilátástalan az ügy. Később, majd ha elmegyünk Manhattanbe, mindent más színben fogsz látni.

Az állami egyetem a kansasi Manhattanben van, és a két lány azt tervezte, hogy oda iratkozik be művészettörténetre, és egy kollégiumi szobában fog lakni.

– Minden megváltozik, akár akarod, akár nem. De most, amíg itt vagy Holcombban, mindennap találkozol Bobbyval, egy osztályban ülsz vele, nem tudsz változtatni a helyzeten, és nincs is értelme. Hiszen te meg Bobby nagyon jól megvagytok együtt. És nagyon jó lesz majd visszagondolni erre, ha majd egyedül leszel. Nem tudod ezt megértetni apáddal?

Nem, Nancy nem tudta. Így magyarázta egyszer Susannak:

– Amikor elkezdek neki beszélni, úgy néz rám, mintha őt már biztosan nem szeretném. Vagy mintha nem szeretném olyan nagyon. És akkor egyszerre nem tudok tovább beszélni, csak azt akarom, hogy a lánya legyek, és azt csináljam, amit szeretne.

Erre Susan nem tudott mit felelni. Nancy szavai olyan kapcsolatot, olyan érzelmeket fejeztek ki, amilyeneket ő sose tapasztalt. Kettesben éltek az anyjával, aki zenét tanított a holcombi iskolában, és az apjára már nem nagyon emlékezett, mert Mr. Kidwell hosszú évekkel ezelőtt – még szülőföldjükön, Kaliforniában – egy szép napon elment hazulról, és nem tért vissza többé.

– Különben nem vagyok biztos benne – folytatta most Nancy –, hogy tényleg én vagyok az oka. Amiatt csak zsémbelődik. Valami egyébről van szó, valami más az, ami igazán nyugtalanítja.

– Anyád?

Nancy egyetlen másik barátnője sem merte volna ezt szóba hozni. Susan azonban kivételes lány volt. Amikor megjelent Holcombban – szomorkás, dús fantáziájú, sovány, sápadt, érzékeny nyolcéves kislány volt akkor, egy évvel fiatalabb Nancynél –, Clutterék olyan szeretettel fogadták, hogy az apátlan kaliforniai kislány nemsokára szinte családtag lett. A két barátnő hét éve elválaszthatatlan volt, s mivel ennyire hasonló természetű és egyformán érzékeny teremtések ritkán találkoznak, pótolhatatlanná váltak egymás számára. De aztán ez év szeptemberében Susan a helybeli iskolából átment a nagyobb és állítólag jobb Garden City-beli iskolába. A holcombi diákok, akik egyetemre akartak menni, rendszerint ezt csinálták, Mr. Clutter azonban, a megrögzött lokálpatrióta, az efféle elpártolást a közösség szelleme elleni támadásnak tartotta: az ő gyerekeinek jó a holcombi iskola, ott is maradnak hát. Így aztán a két lány nem volt többé állandóan együtt, és Nancynek nagyon hiányzott napközben a barátnője, az egyetlen ember, aki előtt nem kellett sem felvágnia, sem tartózkodónak lennie.

– Aha. Pedig mind úgy örülünk mama miatt. Hallottad a nagyszerű újságot? – Aztán Nancy így folytatta: – Ide figyelj! –, de elakadt, mintha valamilyen vakmerő kijelentéshez gyűjtene erőt. – Miért érzek én állandóan dohányfüstszagot? Becsszóra, kezdem azt hinni, hogy meghülyülök. Beülök a kocsiba, bemegyek valamelyik szobába, és az az érzésem, mintha közvetlenül azelőtt cigarettázott volna ott valaki. Mama semmi esetre sem, de Kenyon sem. Kenyon nem merné megkockáztatni…

Nagyon valószínű, hogy a Clutter család egyetlen vendége sem, mert a házban feltűnő módon nem voltak hamutartók. Susan lassan kezdte megérteni a célzást, de nevetségesnek találta. Függetlenül attól, hogy miféle, másra nem tartozó dolog nyugtalanítja Mr. Cluttert, képtelen volt elhinni, hogy titokban dohányzik, és abban talál vigasztalást. Mielőtt még megkérdezhette volna, hogy komolyan erre gondol-e Nancy, a barátnője elbúcsúzott:

– Ne haragudj, Susie. Mennem kell. Itt van Mrs. Katz.

Dick egy 1949-es típusú fekete Chevrolet volánja mellett ült. Amikor Perry beszállt, egy pillantást vetett a hátsó ülésre, megnézte, biztonságban van-e a gitárja; előző este Dick barátainak az összejövetelén játszott rajta, aztán a kocsiban felejtette. Öreg Gibson gitár volt, fényesre smirglizve, mézsárga viasszal bekenve. A gitár mellett egy másfajta szerszám is hevert: egy tizenkettes kaliberű, vadonatúj, kék csövű, az üres töltényhüvelyt automatikusan kivető vadászpuska, amelynek a tusába felröppenő fácánokat ábrázoló vadászjelenetet véstek. Egy zseblámpa, egy halkés, egy pár bőrkesztyű és egy tölténnyel dugig tömött vadászmellény járult még hozzá a különös csendélet hangulatához.

– Ilyet hordasz? – kérdezte Perry, a vadászmellényre mutatva.

Dick megkopogtatta az ujja bütykével a szélvédőt. – Kipp-kopp. Bocsánat, uram. Vadászni voltunk, és eltévedtünk. Ha szabadna telefonálnunk…

– Sí, senor. Yo comprendo.{4}

– Holtbiztos ügy – mondta Dick. – Ígérem, csillagom, hogy teleragasszuk hajjal azokat a falakat.

– Ragasztjuk – helyesbített Perry. Rajongott a szótárakért, odavolt a bonyolult, többjelentésű szavakért, és amióta egy cellában ültek a Kansasi Állami Börtönben, elhatározta, hogy megtanítja a barátját helyesen beszélni, és ugyanakkor bővíti is a szókincsét. A tanítvány korántsem haragudott a leckék miatt, sőt: hogy örömet szerezzen mesterének, egy csomó költeményt is írt egy alkalommal, és ugyan nagyon trágár versek születtek, Perry mulatságosnak találta őket, a kéziratot bőrbe köttette a börtön egyik műhelyében, és arany betűkkel vésette rá a címet: Disznó viccek.

Dicken kék kezeslábas volt, aminek a hátán hímzett betűk hirdették: BOB SANDS-FÉLE SZERVIZ. Dick és Perry végigfurikázott Olathe főutcáján Bob Sands üzeméig, egy gépkocsijavító műhelyig, ahol Dick azóta dolgozott, hogy augusztus közepén kiszabadult a börtönből. Ügyes szerelő volt, heti hatvan dollárt keresett. Azért a munkáért, amit ma délelőtt szándékozott végezni, nem érdemelt volna ugyan fizetést, de nem látszott valószínűnek, hogy Mr. Sands, aki szombatonként rábízta a műhelyt, valaha is megtudja, hogy alkalmazottját ezúttal a saját kocsija generálozásáért fizette. Dick – Perry segítségével – munkához látott. Olajat cseréltek, állítottak a kuplungon, feltöltötték az akkumulátort, kicseréltek egy hibás csapágyat, és új gumit tettek a két hátsó felnire. Mindenre feltétlenül szükség volt, az öreg Chevrolet-nak ugyanis máról holnapra nehéz feladatot kellett végrehajtania.

– Mert az öregem ott lábatlankodott – mondta Dick, válaszul Perry kérdésére, aki kíváncsi volt rá, miért érkezett késve az étkezde elé. – Nem szerettem volna, ha észreveszi, hogy elhozom a puskát hazulról. Isten ments, egészen biztosan rágyütt volna, hogy nem mondtam igazat.

– Rájött volna… De hát végül is mit mondtál neki?

– Amiben megállapodtunk. Azt, hogy egy éjszakára el kell utaznunk, bedumáltam neki, hogy a nővéredhez megyünk Fort Scottba. Mivelhogy pénzed van nála. Ezerötszáz dollár.

Perrynek csakugyan volt nővére – valamikor kettő is –, de az, amelyik még élt, nem a kansasi Fort Scottban lakott, Olathe-tól százhúsz kilométerre. Az igazat megvallva, Perry nem is tudta a mostani címét.

– És dühös volt az apád?

– Mért lett volna dühös?

– Mert utál engem – mondta Perry. Könnyedén, ám mégis mesterkélten beszélt, és noha kellemes volt a hangja, minden szót kínos pontossággal formált meg, ami aztán úgy röppent el, mint pap szájából a füstkarika. – Akárcsak az anyád. Tisztán láttam. Nem is lehet elmondani, hogy néztek rám mind a ketten.

Dick megvonta a vállát.

– Az nem személy szerint neked szólt. Fenéket. Csak nem szeretik, ha együtt látnak valakivel a kóterből. – Dicket, aki kétszer nősült, kétszer vált el, huszonnyolc éves volt, és három fiú apja, azzal a feltétellel helyezték szabadlábra, hogy a szüleinél fog lakni. A család, amelybe még Dick öccse is beletartozott, Olathe mellett élt egy kis farmon. – Aki a testvériség jelét viseli – tette hozzá és rámutatott a bal szeme alá tetovált kék pettyre, a jelre, a látható jelszóra, amelyről egyes régi fogolytársai felismerhették.

– Értem – mondta Perry. – És nem is csodálom. Rendes emberek. Az anyád nagyon aranyos nő.

Dick bólintott, neki is ez volt a véleménye.

Délben lerakták a szerszámokat, Dick felbőgette a motort, majd miután figyelmesen meghallgatta egyenletes búgását, elégedetten állapította meg, hogy alapos munkát végeztek.

Nancy és pártfogoltja, Jolene Katz is elégedettek voltak a délelőtti munkájukkal. A sovány, tizenhárom éves Jolene egyenesen odavolt a büszkeségtől. Sokáig szótlanul bámulta az első díjra érdemes műremeket, a ropogós, rácsos kéreg alatt párolgó tűzforró cseresznyéket, aztán elérzékenyült, átölelte Nancyt, és azt kérdezte: – Becsszóra, tényleg én sütöttem?

Nancy nevetett, viszonozta az ölelést, és biztosította a kislányt, hogy ő bizony – egy kis segítséggel.

Jolene sürgette, hogy mindjárt kóstolják is meg a süteményt, minek hagynák kihűlni.

– Együnk meg mindketten egy szeletet. Meg Mrs. Clutter is – fordult az asszony felé, aki közben betoppant a konyhába.

Mrs. Clutter mosolygott, illetve csak próbált, ugyanis fájt a feje. Azt felelte, hogy köszöni, de nincs étvágya. Ami Nancyt illeti, neki meg ideje nem volt rá. Várta Roxie Lee Smith és a trombitaszólója, utána meg el kellett intéznie az anyjától kapott feladatokat: többek között egy csomó nászajándékot kellett vásárolnia, amellyel néhány Garden City-beli lány akarta meglepni Beverlyt, meg a hálaadás napjára is kellett vennie egyet-mást.

– Menj csak, drágám, majd én elleszek Jolene-nal, amíg az édesanyja érte jön – mondta Mrs. Clutter, aztán leküzdhetetlen félénkséggel a hangjában, a gyerekhez intézve szavait, hozzátette: – Ha Jolene-nak nincs kifogása ellene, hogy velem maradjon.

Fiatal lányként díjat nyert egy szavalóversenyen, de érett asszony korára hangjának szinte csak egyetlen árnyalata maradt meg: a mentegetőzésé. Egész egyénisége néhány mozdulatra korlátozódott, és még ezeket is határozatlanná tette a félelem, hogy esetleg megbánt valakit, vagy terhére van valakinek.

– Ugye, megérted? – szólalt meg ismét, amikor a lánya elment hazulról. – Remélem, nem haragszol rá.

– Jaj, istenem, dehogyis! Hiszen borzasztóan szeretem. De hát nem csak én, mindenki. Nancy a legklasszabb lány a világon – jelentette ki Jolene. – Tetszik tudni, mi a véleménye róla Mrs. Stringernek? – A gazdaságtan tanárnője volt az illető hölgy. – Egyszer azt mondta az órán: „Nancy Clutternek mindig van valami sürgős dolga, mégis mindig van ideje mindenre. Márpedig ez az igazi úrinő egyik ismertetőjele.”

– Igen – válaszolta Mrs. Clutter. – A gyerekeim mind nagyon talpraesettek. Nincs szükségük rám.

Jolene még sosem volt kettesben Nancy „fura” mamájával, de a sok róla hallott szóbeszéd ellenére nagyon jól érezte magát a társaságában, mert Mrs. Clutter – noha ő maga csupa feszültség volt – másokra valamiféle felszabadító hatást gyakorolt, mint általában a tehetetlen emberek, akikben nincs semmi fenyegető. Mrs. Clutter szív alakú, missziós nővérre emlékeztető arca, gyámoltalan tekintete, természetes légiessége még Jolene-ban is oltalmazó szánakozást keltett, pedig Jolene nagyon gyerekes kislány volt. De hát elgondolni, hogy ez a nő Nancy anyja! Hogy csak egy nagynéni, az még elképzelhetőnek látszott; igen: egy látogatóba jött nagynéni, vénkisasszony, kicsit különös, de azért nagyon kedves.

– Bizony, nincs szükségük rám – ismételte meg az asszony, és öntött magának egy csésze kávét. A család többi tagja, férje példáját követve, ugyan szintén bojkottálta ezt az italt, ő azonban minden reggel megivott két csészével, és elég gyakran nem is fogyasztott semmi egyebet egész nap. A súlya alig volt negyvenöt kiló; egyik csontos kezén két gyűrű lötyögött: a jegygyűrűje meg egy – szinte az alázatosságig egyszerű gyémánttal díszített – másik.

Jolene vágott egy szelet süteményt. – De finom! – mondta, miközben mohón befalta. – Ezentúl hetenként hétszer sütök valami ilyet.

– Bizony, neked sok öcséd van, és a fiúk rengeteg süteményt meg tudnak enni. Mr. Clutter és Kenyon például biztos, hogy soha meg nem unja. Csak aki süti, az már az orrát fintorgatja. Meglásd, te is így leszel majd vele. Nem, nem, hogy is mondhatok ilyet? – Mrs. Clutter levette keret nélküli szemüvegét, és megnyomkodta a szemét. – Bocsáss meg, drágám. Biztos vagyok benne, hogy sose fogod megtudni, mit jelent megunni valamit. Biztos vagyok benne, hogy mindig boldog leszel…

Jolene hallgatott. A Mrs. Clutter hangjában érezhető riadalom hirtelen változást okozott az érzelmeiben; zavarba jött, és szerette volna, bárcsak jönne már az anyja, aki azt ígérte, hogy tizenegykor benéz érte.

Mrs. Clutter már nyugodtabb hangon azt kérdezte:

– Szereted a csecsebecséket? Az ilyen-olyan icipici kis dolgokat?

Áthívta Jolene-t az ebédlőbe, ahol megmutatott neki egy vitrint, amelynek a polcain válogatott mütyürkék sorakoztak: apró kis ollók, gyűszűk, gyöngyből fűzött virágkosarak, nippek, villák, kések.

– Némelyik már kislány korom óta megvan. Papa meg mama, azazhogy mindnyájan, az év egy részét majdnem mindig Kaliforniában töltöttük. Az óceán mellett. És volt ott egy üzlet, ahol ilyen helyes kis dolgokat árultak. Mint ezek a csészék. – Parányi tálcára erősített, babaházba való teáskészlet reszketett a tenyerén. – Ezt a papától kaptam. Nagyon szép gyerekkorom volt ám.

Egy Fox nevű jómódú búzatermelő egyetlen lánya s egyben három idősebb fiútestvér bálványozásig szeretett húga volt. Nem kényeztették el ugyan túlságosan, de azért a széltől is óvták; elhitették vele, hogy az élet kellemes események – kansasi őszök, kaliforniai nyarak, ajándékba kapott teáskészletek – sorozata. Tizennyolc éves korában Florence Nightingale életrajzán felbuzdulva a kansasi Great Bendben beiratkozott egy ápolónői tanfolyamra, a Szent Rozáliáról elnevezett kórházba. Nem ápolónőnek született, és ezt két év múlva be is ismerte: a kórházi valóság mindennapjait, a látványt, a szagokat nem bírta, undort keltettek benne. De mindmáig sajnálta, hogy nem végezte el a tanfolyamot, és nem kapott oklevelet; ahogy egyik barátnőjének mondta valamikor: „csak hogy bebizonyítsam, hogy egyszer nekem is sikerült valami.” Ehelyett az történt, hogy megismerkedett legidősebb bátyjának, Glenn-nek egyik egyetemi évfolyamtársával, Herbbel, és férjhez ment hozzá; mivel a két család alig harminc kilométerre lakott egymástól, látásból tulajdonképpen már régen ismerte. De Clutterék, az egyszerű farmerek nem jártak össze a gazdag és művelt Foxékkal. Herb azonban csinos volt, vallásos és céltudatos, szüksége volt a lányra – és a lány szerelmes volt belé.

– Mr. Clutter nagyon sokat utazik – mondta az asszony Jolene-nak. – Igen, mindig úton van valahol. Washingtonban, Chicagóban, Oklahomában, Kansas Cityben. Néha úgy érzem, mintha sose lenne itthon. De akárhol jár, nem felejti el, mennyire imádom a csecsebecséket. – Széttárt egy kis papírlegyezőt. – Ezt San Franciscóból hozta nekem. Csak egy centbe került. De azért helyes, ugye?

Házasságuk második esztendejében megszületett Eveanna, aztán három év múlva Beverly; a fiatal anyán mindkét szülés után megmagyarázhatatlan levertség vett erőt: rohamokban jött rá a szomorúság, és ilyenkor kezét tördelve, kábultan barangolt szobáról szobára. Beverly és Nancy születése közt megint három év telt el, ezek voltak a vasárnapi piknikek és a coloradói nyári kirándulások esztendői, azok az évek, amikor valóban Bonnie volt a család úrnője és boldogságának forrása. De Nancy és aztán Kenyon születése után ismét elfogta a szokás szerint megismétlődő depresszió, és az a búskomorság, amely a fiú születését követően szállta meg, soha nem múlt el egészen, ott lebegett körülötte, mint a felhő, amelyből bármelyik pillanatban zuhogni kezdhet az eső. Voltak ugyan „jó napjai”, néha hetekké, sőt hónapokká sokasodtak, de még legeslegjobb napjain – amikor egyébként „régi önmaga” volt, az a szeretetre méltó, bájos Bonnie, akit barátnői körülrajongtak –, még ilyenkor sem tudott olyan vitalitással részt venni a társasági életben, amilyet férje egyre növekvő közéleti tevékenysége megkívánt. A férfi rendkívül aktív volt, és „született vezető”; az asszony nem, és már nem is igyekezett azzá lenni. Így aztán egymás iránti gyöngéd figyelemmel és teljes hűséggel szegélyezett ösvényeken ugyan, de a maguk többé-kevésbé külön útjait kezdték járni; a férfié a közélet országútja volt, amelyen mindenért kárpótlást nyújtó győzelmeket aratva haladt, az asszonyé magányos út, amely időnként kórházi folyosókon kanyargott. Mégse hagyta el a remény. Éltette az Istenben való bizakodás, és az Úr eljövendő kegyelmébe vetett hitét időről időre világi források is táplálták; valamilyen csodálatos orvosságról olvasott, új gyógymódról hallott, vagy, mint legújabban, elszántan hitt benne, hogy betegségének egy „meggyötört ideg” az oka.

– A csecsebecsék az ember igazi tartozékai – mondta, összecsukva a legyezőt. – Nem szabad elhagynia őket. Magával viheti akár egy cipőskatulyában is.

– Hová?

– Hát ahova megy. Megtörténhetik, hogy az ember hosszú időre távol marad az otthonától.

Néhány éve Mrs. Clutter kétheti kezelésre Wichitába utazott, és két hónapig maradt ott. Az egyik orvos tanácsára, aki azt hitte, hogy a munka talán segít neki visszanyerni „azt az érzést, hogy meg tud állni a maga lábán, és hasznos tagja a társadalomnak”, kibérelt egy lakást, és állást vállalt: adminisztrátor lett a Fiatal Nők Keresztény Egyesületében. Férje a legteljesebb együttérzéssel támogatta a vállalkozást, az asszonynak azonban nagyon is kedvére való volt a dolog, olyannyira, hogy már keresztényietlennek érezte, és a bűntudat, ami ennek következtében kifejlődött benne, végül is többet nyomott a latban, mint a kísérlet esetleges gyógyászati értéke.

– Vagy esetleg sohasem jön haza. És nagyon fontos, hogy mindig legyen az embernél valami, ami igazán az övé. És az ilyesmi igazán az.

Megszólalt a csengő. Jolene anyja megérkezett.

– Isten veled, drágám – mondta Mrs. Clutter, és Jolene kezébe nyomta a papírlegyezőt. – Nem egy drága holmi, de azért aranyos.

Később Mrs. Clutter egyedül volt a házban. Kenyon és Mr. Clutter bement Garden Citybe; Gerald Van Vleet aznapra már eltávozott, a bejárónő pedig, az áldott jó Mrs. Helm, akivel bármilyen bizalmas ügyet megbeszélhetett, szombatonként nem jött dolgozni. Mrs. Clutter nyugodtan visszafekhetett hát az ágyba, amelyből amúgy is olyan ritkán kelt fel, hogy szegény Mrs. Helmnek valósággal hadakoznia kellett, hogy hetenként kétszer ágyneműt cserélhessen.

Négy hálószoba volt az emeleten, Mrs. Clutteré a legutolsó, egy tágas folyosó végén, ahol csak egy bölcső állt; azokra az alkalmakra vásárolták, amikor látogatóban volt náluk az unokája. Ha a folyosóra összecsukható ágyakat tesznek, és hálóteremnek használják, Mrs. Clutter becslése szerint húsz vendéget lehet elhelyezni a házban a hálaadás ünnepeire; a többinek motelekben vagy szomszédoknál kell megszállnia. A Clutter-klán körében a hálaadás napi összejövetel minden évben megismétlődő, mindig másik rokonnál rendezett felfordulás volt, az idén Herb volt a soros házigazda, nem lehetett kibújni alóla, és mivel egybeesett Beverly esküvőjének előkészületeivel, Mrs. Clutter félt, hogy nem éli túl a két eseményt. Mindkettő azzal járt, hogy határoznia kellett bizonyos dolgokban, és Mrs. Clutter az ilyesmit sose szerette, sőt az idők folyamán megtanult félni tőle, mert ha férje valamilyen elfoglaltsága miatt úton volt, távollétében mindig őtőle várták, hogy azonnali döntéseket hozzon a gazdaság ügyeiben, és ez bizony elviselhetetlen gyötrelmekkel járt. Mi lesz, ha hibát követ el? Mi lesz, ha Herb esetleg elégedetlenkedik majd? Okosabb bereteszelni a hálószoba ajtaját, és úgy tenni, mintha süket volna, vagy azt mondani, ahogy nemegyszer meg is tette: – Nem értek hozzá. Nem tudom. Kérlek benneteket, ne zavarjatok.

A szoba, melyet oly ritkán hagyott el, barátságtalan volt; ha az ágy be lett volna vetve, a látogató azt hihette volna, hogy sose lakják. A tölgyfa ágyon, a diófa komódon és egy éjjeliszekrényen kívül nem volt benne, csak néhány lámpa, egy befüggönyözött ablak, meg egy kép, amely a vízen járó Jézust ábrázolta. Mintha azzal, hogy továbbra is meghagyja a szobát személytelennek, azaz nem hozza fel ide intim ruhadarabjait, hanem lent hagyja férje holmijával együtt, enyhítette volna a sértést, hogy nem alszik vele egy szobában. A komódnak csak egyetlen fiókját használta: egy üveg Wick VapoRub kenőcsöt, papír zsebkendőket, egy melegítőpárnát, egy halom fehér hálóinget és fehér gyapjúharisnyát tartott benne. Az ágyban mindig harisnyát viselt, mert mindig fázott. És – ugyanebből az okból – mindig zárva tartotta az ablakot. Tavalyelőtt nyáron, egy fülledt augusztusi vasárnap, amikor be volt zárkózva ide, kellemetlen incidens történt. Aznap éppen vendégek voltak, jó barátokból álló társaság, eprészni hívták meg őket a farmra, és a vendégek közt volt Susan anyja, Wilma Kidwell is. Mint a legtöbben, akik sűrűn megfordultak Clutteréknál, Mrs. Kidwell is megjegyzés nélkül tudomásul vette, hogy a háziasszony nincs jelen; azt hitte, hogy – mint máskor is – vagy „indiszponált”, vagy „Wichitában van éppen”. A lényeg az, hogy amikor ki kellett volna menni a gyümölcsösbe, Mrs. Kidwellnek nem volt hozzá kedve; fáradékony városi asszony lévén, szívesebben maradt a házban. Később, miközben várta, hogy az eprészők visszatérjenek, szívet tépő, kétségbeesett zokogás ütötte meg a fülét.

– Bonnie? – kiáltotta, és már szaladt is föl a lépcsőn, aztán végig a folyosón, Bonnie szobájáig. Amikor benyitott, a szobában fölgyülemlett hőség úgy csapta meg, mintha valami iszonytató tenyér szorult volna hirtelen a szájára; szaladt ablakot nyitni.

– Ne, ne! – sikoltotta Bonnie. – Nincs melegem! Fázom! Megfagyok! Istenem, istenem, istenem! – Csapkodni kezdett a karjával. – Istenem, ne engedd, hogy ilyen állapotban lássanak!

Mrs. Kidwell leült az ágy szélére; karjába akarta szorítani Bonnie-t, és Bonnie végül bele is törődött.

– Wilma – mondta –, figyeltelek benneteket, Wilma. Mindnyájatokat. Nevettetek. Jól éreztétek magatokat. Én mindenből kimaradok. A legszebb évekből, a gyerekekből… mindenből. Nemsokára Kenyon is felnőtt férfi lesz. És hogy emlékszik majd rám? Mint valami kísértetre, Wilma.

Most, életének ezen az utolsó napján, Mrs. Clutter beakasztotta a szekrénybe a karton háziruhát, ami rajta volt, és fölvette egyik földig érő hálóingét, meg egy pár tiszta fehér harisnyát. Aztán, mielőtt még lefeküdt volna, kicserélte rendes szemüvegét egy olvasáshoz használt szemüvegre. Annak ellenére, hogy több folyóiratot meg hetilapot is járatott (Hölgyek Családi Lapja, McCall’s, Reader’s Digest, Együtt, Metodista Családok Képeslapja), egy sem hevert közülük az éjjeliszekrényen – csak egy Biblia pihent ott. Benne könyvjelző: kikeményített moarészalag, belehímezve a figyelmeztetés: „Figyeljetek, vigyázzatok és imádkozzatok, mert nem tudjátok, mikor jő el az az idő.”

A két fiatalemberben kevés volt a közös vonás, erről azonban sejtelmük sem volt, mert számos látszólagosan rokon tulajdonsággal bírtak. Így például a finnyásságig tiszták voltak, igen sokat adtak a higiéniára és a körmük állapotára. Miután egész délelőtt motort szereltek és olajoztak, majdnem egy teljes órát töltöttek tisztálkodással és szépítkezéssel a garázs mosdóhelyiségében. Dick alsónadrágra vetkőzve egészen másként festett, mint ruhában. Felöltözve ugyanis nyápic, fakószőke, középtermetű, csont és bőr, majdnemhogy beesett mellű fiatalember benyomását keltette; ha levetkőzött, kiderült, hogy szó sincs ilyesmiről: inkább váltósúlyú bokszolónak látszott. Jobb keze fejére vigyorgó kék macskapofa volt tetoválva; egyik vállán ugyancsak kék rózsa virított. Karjait és felsőtestét további ábrák ékesítették, maga tervezte és tetoválta bőrébe őket: egy sárkányfej, szélesre tátott állkapcsában emberi koponyával; női aktok, hatalmas keblekkel; egy vasvillát lóbáló ördög; a BÉKE szó, mellette kereszt, amelyből – kezdetleges vonalkák formájában – az isteni kegyelem sugarai áradtak; valamint két szentimentális kompozíció: az egyik egy „MAMÁNAK ÉS PAPÁNAK” dedikált virágcsokor, a másik meg egy szív, amely DICK-nek és CAROL-nak, vagyis annak a lánynak a szerelmi idilljét dicsőítette, akit Dick tizenkilenc éves fejjel nőül vett, és akitől aztán hat év múlva elvált, hogy „becsületes emberként élhessen” egy másik fiatalasszony, legkisebb gyermekének anyja oldalán. („Három fiam van, akikről feltétlenül gondoskodni szeretnék” – írta a kérvényben, amelyben feltételes szabadlábra helyezéséért folyamodott. – „Első feleségem újból férjhez ment. Másodszor is megnősültem, de második feleségemmel nem óhajtok együtt élni.”)

De sem Dick fizikuma, sem a testét ékesítő megannyi tetoválás sem keltett olyan meghökkentő benyomást, mint az arca: mintha egymáshoz nem illő részekből komponálták volna meg. Azaz mintha félbevágták volna a fejét, mint egy almát, aztán a két részt pontatlanul illesztették volna össze. Csakugyan valami ilyesféle történt; a tökéletlenül összerakott vonások egy 1950-ben történt autóbaleset következményei voltak: Dick hosszú állú, keskeny képe elferdült, bal arca kicsit lejjebb csúszott, mint a jobb, s ennek következtében parányit ferde volt az ajka, görbe az orra, és a két szeme, azonkívül, hogy nem egyforma magasan ült, mintha nem is lett volna egyforma nagy. A bal szeme, ami valóságos kígyószem volt, gonoszul, halványkéken kancsalított, és ez – noha önhibáján kívül lett ilyenné – mintha a Dick lelke mélyén leülepedett keserűségre figyelmeztetett volna. Perry azonban megnyugtatta:

– A szem nem számít. Hiszen a mosolyod csodálatos. Az a fajta mosoly, amelyik valóban megnyerő.

Ami igaz is volt: ha Dick mosolyra húzta a száját, arca összeráncolódott, visszanyerte eredeti arányait, és egy sokkal kevésbé ijesztő valakit látott maga előtt az ember: egy tipikusan amerikai „rendes srácot”, aki kefefrizuráját hosszúra növesztette, és elég jó eszű, ha nem is éppen lángész. (Alapjában véve nagyon értelmes volt. Egy intelligenciavizsgálaton, amelyet a börtönben folytattak le, 130 pontot ért el; az átlagpontszám, börtönben és börtönön kívül, 90 és 110 között mozog.)

Perry is nyomorék volt, és az ő sérülései, amelyeket egy motorbicikli-baleset alkalmával szerzett, még súlyosabbak voltak; fél esztendőt töltött egy kórházban Washington államban, még egy fél évig mankóval járt, és noha a baleset 1952-ben történt, kurta, törpéhez illő lábai, amelyek öt helyen törtek el, és teli voltak szánalmas hegekkel, még most is olyan kegyetlenül fájtak, hogy szenvedélyes rabja lett az aszpirinnak. Rajta ugyan kevesebb, de sokkal művészibb tetoválás volt, mint cimboráján, mert ezek a rajzok nem egy műkedvelő verítékes munkájának termékei, hanem honolului és jokohamai mesterek remekei voltak. Jobb bicepszébe annak az ápolónőnek a neve – COOKIE – volt tetoválva, aki kedves volt hozzá, amikor a kórházban feküdt. Bal bicepszén kék szőrű, sárga szemű, vörös fogú tigris vicsorgott; karján tőr köré tekeredő, sziszegő kígyó siklott végig; testének egyéb pontjain koponyák fénylettek, sírkő meredezett, krizantém virított.

– Jól van, szépségem. Tedd már el azt a fésűt! – mondta Dick, aki már felöltözött, és indulásra készen állt. Munkaruháját elrakta, szürke khakinadrág, hozzáillő ing és – mint Perryn – fekete félcipő volt rajta. Perry, akinek sose sikerült nyomorék alsótestére illő nadrágot találnia, fölhajtott kék cowboynadrágot viselt, hozzá bőrzekét. Megtisztálkodva, megfésülködve, kinyalva, mint két randevúra készülő ficsúr, kimentek a kocsihoz.

{1} River – folyó; valley – völgy (a szerk.)

{2} Geher István fordítása

{3} Én vagyok az. (francia)

{4} Igen, uram. Értem. (spanyol)