Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

CSIKY GERGELY 1842-1891

I. Kölcsönös meglepetések

II. Képek a múltból

III. Boglár Kálmán és leánya

IV. Boglár Klára

V. Az új szomszédok

VI. A családi tanács

VII. A plébános felköszöntője

VIII. Atlasz úr baklövései

IX. Pénzügyek

X. A féreg a szívben

XI. Góg Ferenc fölfedezése

XII. Az első évforduló

XIII. Eredmény

XIV. Az épület inog

XV. Az épület összedől

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Csiky Gergely

AZ ATLASZ CSALÁD

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-589-1 EPUB
ISBN 978-963-559-590-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1890

a borító Csiky Gergely (1842 – 1891) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

CSIKY GERGELY
1842-1891

Olyan helyen, ahol ritkák a gólyák, rozzant kereket tesz ki a gazda a ház vagy a fa tetejére, hogy a gólya arra megragadjon, fészket rakjon.

Ilyen forma ártatlan csalogatások az Akadémiák jutalomtételei, melyek költői művekre tűzetnek ki. Szegényes irodalmi viszonyokra mutatnak. A jeligés levelekből ki-kibontakozik egy-egy név, s van nagy örvendezés, hogy itt valami olyan segíttetett elő, ami anélkül nem lett volna, pedig, ha hébe-hóba olyan név kerül ki a jeligés levélkéből, a melyik majdan az irodalomtörténetbe is belejut, azt bizonyosan kihámozta volna a napfény a ködből anélkül is.

De hogysem e fölött elmélkednénk, ismerjük el, hogy 1875-ben a Teleki-féle pályázatnál a nyertes «Jóslat» alkalmával egy név ugrott ki a gondosan lepecsételt kis borítékból, mely gyorsan bejárta az országot s azontúl vagy tizenhét évig folytonosan rokonszenvesen csengett-pengett, mint egy forgalomban levő aranypénz. Ez a Csiky Gergely neve volt. Ki ez a Csiky Gergely? Kérdezték mindenfelé, ámbár az ógörög történelemből vett darab nem volt jó, csupa romantika, csupa sablon a szerkezetben, a bírálók egy része több kifogást emelt, csak a nyelvben és verselésben mutatkozott némi erő és a közönség ennek dacára megérezte, hogy valaki, akire vártak, megérkezett.

- Egy szemináriumi professzor Temesvárott, - beszéltek róla a beavatottak, - egy harminchárom éves pap, pankotai örmény fiú. Ki hitte volna róla?

A következő évben megint ő nyerte el a jutalmat és azután majd minden jutalmat ő nyert el. A diadalok Pestre vonzották, megkapta püspökétől az engedélyt és ide jött az irodalmi fókuszba, hol nagy szükség volt rá, mert a magyar színműirodalom kezdett aláhanyatlani, bár sohasem emelkedett volt fel még európai nívóra (még ma se áll azon). Szigligeti Edére, Toldy Istvánra már leselkedik a halál, Tóth Ede pedig már künn pihen a Kerepesi temetőben. Csiky Gergely úgy kellett ide, mint a falat kenyér.

Zömök, kis kövér papocska volt, bozontos szemöldökkel, bika fejjel, kurta nyakkal. Egy idomtalan emberke, csak a szemei voltak szépek és lelkesen világolók.

Feljött és itt mindjárt elhelyezkedett az akadémiai körökben, «a szérű mellett», ahogy az igazi bohémek mondják. De erre nem volt szüksége, mert ez az ember dolgozni jött két kézzel, tíz kézzel, száz kézzel. Szinte szemkápráztató gyorsasággal öntötte a színműveket, eleinte a klasszikus mintákon indulva, az ókorban kereste meséit, de csakhamar belátta, Sardou és Pailleron sikerein okulva, hogy a közönségnek aktuálisabb koszt kell s ez a pap, ki a szeminárium szűk falai közt élt, egyszerre merész kézzel, éles megfigyeléssel nyúlt be az élő magyar társadalomba, megírva a «Proletárok»-at, egy sereg pompásan kidomborított, «vérből és húsból» való alakot vonultatva fel a színpadra. Ekkor érte el a zenitet. Többre tehetsége nem telt. Innen már csak lefelé mehetett, de jó irányban ment, ostorozva «Mukányi»-ban a stréberséget s általában minden további darabjában a magyar betegségeket, mi által közelebb hozta az ország első színpadát magasabb feladatához.

Minket különben e helyütt csak mellékesen érdekel színműírói emelkedése, mely valóságos uralkodás volt a magyar színpad fölött. Mondják, hogy egy kis zsarnokság is vegyült közé, hogy mint dramaturg visszaszorította onnan a talentumokat. De hát hol vannak azok a talentumok, kiket visszaszorított s akik az ő halálával felszabadultak volna?

Tény, hogy férfias, vasakaratú ember volt, erős szenvedélyekkel. Gyűlölt és szeretett. Tudott akarni - azok közé tartozott, kik a könyökükkel is elég erősek maguknak utat vágni - de hogy a könyökét használhatta volna, arra nem jutott ideje, mert ez a könyök éjjel-nappal oda van támasztva szinte szüntelenül az íróasztalhoz.

Kivált miután a papságtól 1880-ban meg kellett válnia, mert az angyalok, akikkel a pap foglalkozik, és a színinövendék bakfisok, akikkel viszont a színképezdei tanár bajlódik, az egyház szemében összeférhetetlenek. Kitért a protestáns vallásra és megnősült. Mindez hasznára vált a literatúrának, mert a családfenntartás nagyobb munkásságra kényszerítette. Sok becses dolgot csinált. Lefordította Szophoklészt, Plautust, - e nemű fordításai becsben az Arany Jánoséval vetekednek; írt mitológiát, dramaturgiát; dolgozott, bírált az Akadémiánál és Kisfaludy Társaságnál, sőt még regényeket is írt és mint ilyen kerül be most gyűjteményünkbe az «Az Atlasz-család»-dal, mely körülbelül a legjobb, társai: «Az atyafiak», «Sisiphus», «Arnold» között.

Nem volt friss talentum, nem hozott új növényeket és virágokat új színekkel és illatokkal. Nem az anyaföld ősereje tolta ki gondolatait. Olyan volt csak, mint a «sprudel» vize, hogy ami idegen tárgy beleesik és az ő koponyájában megmártódik, az az ő patináját nyeri s a hervatag szegfű is bizonyos művészi kéreggel bevontan a kövek maradandóságát veszi fel.

Egy kis jegyzőkönyvet tartogatott zsebében, abba jegyezte be, ha jó ötletet, élcet, aperçu-t olvasott vagy hallott. Ez a kis könyv volt az ő virágos kertje. Másrészt mint dramaturgnak módjában állt a szemét kiaknázása. A használhatatlan darabokban előforduló használható téglatörmelékből építette föl meséit s a kis könyvecskéből bokrétázta föl őket.

Amelyik mese be nem vált színdarabnak, regényt csinált belőle. Regényei kevesebb igényűek, mint darabjai, de mindenik becsületes munka; s emlékeztetnek színműveire, vannak bennük csattanó jelenetek, érdekes mese, mely az olvasót megfogja, egy kis melegség, egy kis illat, nem túlságosan sok, csak a mennyi éppen telik, de mindeniken rajta van az író rendkívüli műveltségének és éleslátásának bélyege.

Az összes tollat forgató generációban ő az egyetlen, aki nem dolgozott lapnál, nem bocsátkozott a politikába, se egyéb mellékes szereplésekbe, kizárólag csak író maradt. Egyszerű, elvonuló, mint az énekesmadár, mely látatlanul a sűrűségben szeret lenni. A legszűkebb családi körben élt, alig egy-két barátjával érintkezve. Neve csak akkor bukkant ki, ha új darabot alkotott. Mintha a hold, az ég hárfása, csak akkor jelenne meg, mikor megtelt.

De hát egyszer mégis megtörtént a szomorú kivétel egy ködös novemberi napon 1891-ben. A sajtó megdöbbenve jelentette, hogy Csiky Gergely nem él többé.

Egy előadatlan színdarab maradt utána, meg a kis jegyzőkönyvecske. És a kis «Notes»-ben ki tudja, hány darab, hány személy, akiket nem tud életre szólítani soha többé sem a Gábriel harsonája, se a körmöci pénzverde pörölyeinek csattogása.

Mikszáth Kálmán

I.
Kölcsönös meglepetések

Az öreg Atlasz Samu addig törte a fejét, addig tanácskozott a feleségével, hogy micsoda meglepetést szerezzenek Sándor fioknak neve napjára, míg végre Sándor úrfi maga szerzett nekik meglepetést, még pedig olyant, hogy majd a falnak szaladtak tőle.

Az öreg úr egy legújabb találmányú és javított szerkezetű gőzeke s egy teljesen fölszerelt almásszürke négyes fogat között ingadozott; amaz a szenvedélyes gazdának szerzett volna örömet; ez hízelgett volna fényűzési hajlamának, mely, mint igazi magyar földesúrhoz illik, eddig csupán lovakban, sallangos szerszámokban, parádés kocsisokban s több ilyfélében összpontosult.

- Tudod-e Rozália, - mondta Atlasz úr feleségének, miután hosszasan kifejtette előtte a két névnapi meglepetés előnyeit, - tudod-e, hogy neked az ember semmi hasznodat sem veheti? Itt beszélek már egy óra óta a gőzekéről és az almásszürke fogatról; elmondom, mindegyikének mi lenne az ára és miben szerezne örömet Sándor fiúnknak, s te itt hagysz engem állni és vaktában tapogatózni anélkül, hogy csak egy szóval is segítenél rajtam. Hát mindent én tegyek már ebben a házban? Nemcsak a pénzt szerezzem meg, hanem azon is én törjem a fejemet, hogy mire költsük el?

Atlasz úr igazán haragudni kezdett, s lekapta fejéről a fekete bársony sipkát, melyet a régi idők emlékéül télen-nyáron viselt, a szobában is, kalapja alatt is.

- Istenem, Istenem! - kiáltott Rozália asszonyság panaszos hangon, - hát mit mondjak, miben adjak én neked tanácsot, mikor te olyan okos ember vagy és úgy sem hallgatnál a tanácsomra, ha nem volna tetszésedre?

- De most akarom, hogy tanácsot adj. És ha jó lesz, követni is fogom. Egy hét múlva itt van Sándor napja; a keresztyén katolikusok jobban megünneplik a névnapot, mint a születésnapot; tudom az én papomtól, a főtisztelendő plébános úrtól; és mi, a szülei, nem sérthetjük meg Sándort azzal, hogy nem vesszük figyelembe vallási szokásait. Névnapi ajándékot kell neki adnunk, csak az a kérdés: a gőzekét-e vagy a négyes fogatot?

- A gőzeke - mondta az öreg asszonyság elgondolkozva - hasznos a gazdaságban és mindenesetre nagy örömöt fog okozni Sándornak, aki olyan nagy gazda, hogy a régi, az igazi földesurak is hozzá járnak tanulni és bámulni...

- Mit akarsz ezzel mondani? - vágott közbe szigorúan Atlasz úr. - Talán azt, hogy Sándor nem igazi földesúr?

- Harapjam el a nyelvemet, ha azt akartam mondani! - kiáltott az öreg hölgy fölpezsdülve. - Sándor igazi földesúr, ha van igazi földesúr a világon; de nem régi - ezt nem lehet tagadni; csakhogy annál nagyobb dicsőség, ha a régiek hozzá járnak tanulni és bámulni.

- Helyes beszéd, - monda Atlasz úr és teljes kiengesztelődése jeléül ismét fejére húzta a bársony sipkát. - Tehát azt tanácsolod, hogy a gőzekét vegyük meg Sándornak?

- Akarod, hogy adjak neked egy igazi okos tanácsot?

- Akarom-e? Hogyne akarnám, mikor egy óra óta kérem már azt a tanácsot?

- Én azt gondolom, hogy a gőzeke éppen olyan örömöt szerezne neked, mint Sándornak, mert hasznos lenne a gazdaságban; azért hát azt tanácslom, vegyük meg a gőzekét. De a négyes fogat még nagyobb örömöt okozna Sándornak, mert egyedül az övé lenne; azért vegyük meg a négyes fogatot is.

- Asszony, ez valóban okos tanács! - kiáltott bámulva Atlasz úr. - Csodálom, hogy nekem nem jutott eszembe. Meg fogjuk venni mind a kettőt! Ez lesz aztán az igazi öröm, az igazi meglepetés. Megmondom Sándornak, hogy a te eszméd volt. Ezentúl mindig tanácsot kérek tőled, ha valamit akarok tenni.

- Ilyen okos ember nem szorul az én tanácsomra - felelt az öreg asszonyság.

- Hát csakugyan okos embernek tartasz engem? - kérdezte Atlasz úr büszke szerénységgel.

- Micsoda kérdés ez! Nem éppen úgy tudod te, és nem éppen úgy tudja az egész világ? Ha nem volnál okos ember, meg tudtál volna ennyire gazdagodni semmiből?

- Uzsora nélkül, - tette hozzá kiegészítőleg Atlasz úr.

- Hála Istennek! Ezt senki sem mondhatja rólunk. Mikor az emberek beszélgetnek rólad és mondják: «a gazdag Atlasz Samu», mindig hozzá teszik: «pedig soha sem volt uzsorás». A másik meg azt mondja: «tisztességes úton gazdagodott meg». És senki sem vonja kétségbe, és csodálkoznak rajta. Miért csodálkoznak?

- Mert ritkaság vagyok, specialitás, - mondta Atlasz Samu büszkén. - De meg is áldott az Isten; elmondhatjuk, hogy boldogok vagyunk.

- Boldogok vagyunk gyermekeinkben, - tette hozzá az öreg asszonyság.

- Gyermekeinkben és minden egyébben. Egyik kiegészíti a másikat. Olyanok, mint a láncszemek, ha az egyik megbomlik, már nincs lánc. Ha a gyermekeinkben örömünk volna, de elveszne a pénzünk, vagy ha a pénzünk szaporodnék, de valamelyik gyermekünknek baja esnék, akkor már nem volna boldogság, mert az egyik szem kiesnék. Érted?

- Milyen szépen ki tudod magyarázni! - kiáltott Rozália asszonyság. - Milyen jól eltaláltad a láncot! Egészen úgy van, amint mondod. De hála Istennek, nálunk nem szakad el a lánc, minden szeme erősen tart. Gazdaságunk virágzik, pénzünk szaporodik, üzleteink jól sikerülnek...

- Mit beszélsz üzletről? Ki csinál üzletet? - vágott közbe méltósággal Atlasz úr. A földesurak nem csinálnak üzletet. Vagy talán azt hiszed, hogy a te férjed és fiad közönséges üzletemberek, akik egyik úrtól a másikhoz szaladgálnak és kidobatják magokat?

- Bocsáss meg, nem üzletet akartam mondani, - mentegetőzött az öreg asszonyság, - csak a régi időkre gondoltam és ráment a nyelvem.

- Igyekezzél, hogy ne menjen rá a nyelved a régi időkre... Üzlet! micsoda szó! - kiáltott megvetőleg Atlasz úr. - Ha leányunk, a grófné, meghallaná, mindjárt elájulna. Nem tudsz elegánsan beszélni? Nem csodálom, hogy vőnk, a gróf, mindig ideges lesz, ha a szalonban, a társaság előtt megszólalsz... Üzlet! Bah!

- De hát mit mondjak, ha arról... arról az izéről akarok szólni?... kérdezte az öreg asszonyság, nem merve kiejteni többé a végzetes szót, melyről férje az előbb oly kicsinylő definíciót adott.

Atlasz úr egy kissé zavarba jött; lekapta fejéről bársony sipkáját, beletekintett, ismét fejére tette; de nem találta meg az elegánsabb szót, mellyel megbotránkoztatás nélkül lehetne a száműzött üzletet pótolni.

- Legokosabban teszed, ha sohasem beszélsz üzletről, - rivallt végre feleségére. - Mi közünk nekünk az üzlethez? Mondd azt: az Úristen megáldotta fáradságunkat - ez jól hangzik és a plébános úrnak is tetszeni fog.

- Így fogom mondani, - felelt alázatosan az öreg asszonyság. - Te nagyon szépen tudsz beszélni, s én szeretném, ha mindig te tanítanál engem.

- Utánozz hát engem, - viszonozta Atlasz úr, kit ismét egészen kiengesztelt nejének elismerése. - Gondolom, elég szépen tudok beszélni, de még sem olyan szépen, mint fiaim.

- Nem csoda, ők már egészen úri nevelésben részesültek, - mondta az öreg hölgy, újra éledő büszkeséggel. - De az is a te érdemed, te adtad hozzá a pénzt.

- Miért szerezne az ember pénzt, ha nem gyermekeire költené?

- Ez már megint olyan mondás, melyet arany betűkkel kellene fölírni, - mondta Rozália asszonyság könnyes szemekkel és mély meggyőződéssel. - De meg is áldott az Isten, büszkék lehetünk gyermekeinkre.

- A leányunk grófné, és férje, a gróf jószágán lakik, ősi kastélyban.

- Manó fiúnk miniszteri titkár és jobb keze a miniszternek.

- Sándor fiúnk a legjobb gazda a megyében, és úgy tud lovagolni, vadászni és virtuskodni, hogy a született urak is megcsodálják.

- Szóval száz percentnél többet hozott a pénz, melyet gyermekeinkbe fektettünk, - fejezé be az öreg asszonyság hálás tekintettel.

- Ne emlegess száz percentet, - mondta Atlasz úr rosszallólag, - az emberek még azt hinnék, uzsorával szereztem a pénzemet.

- Hiszen az egész világ tudja, hogy nem voltál uzsorás.

- De azért mégis szeretnék rám fogni, ha lehetne. Ha valaki közülünk meggazdagszik, nagyon óvatosnak kell lennie, mert az nagy bűn a szegény ember szemében. És azt hiszik, azzal könnyítenek a magok szegénységén, ha rosszat mondhatnak a gazdag emberről. Ne emlegess hát száz percentet, mert, ha valaki meghallaná, mindjárt azt mondaná: ahá! hajdanában nagyon hozzá szokott a száz percenthez, hogy most is rájár a nyelve.

- Többé nem fogom emlegetni, - mondta az öreg asszonyság engedelmesen. - Meg fogod hát venni a négyes fogatot Sándor neve napjára?

- És a gőzekét is, - tette hozzá Atlasz úr. - Miért ne szerezzen az ember örömöt gyermekének, ha annyi pénze van, mint nekem?

A földesúri kastély egyik félreeső kis szobájában folyt le e nagyfontosságú tanácskozás, az udvarra néző szárnyban, abban a lakosztályban, melyet az öreg házaspár a maga külön használatára tartott fenn. A szoba bútorzata egyszerű volt, még azon időből való, mikor Atlasz Samu nem volt földesúr és nem a saját kastélyában lakott. De magával hozta ide is, jól érezte magát köztök. Ha dicsekedni akart régi ismerősei előtt, kik néha napján meglátogatták, elvezette őket a kastély kerti szárnyába, az aranyozott, kifestett termekbe, melyek fényesen és nagyúri kényelemmel voltak bútorozva - a gyermekek számára. Itt lakott Sándor, az igazi földesúr; itt volt a gróf és grófné lakosztálya, mikor pénzre volt szükségük és meglátogatták az öregeket; és itt pihente ki országos fáradalmait a miniszter jobb keze, mikor a szünidőben haza jött vadászni és uraskodni.

Az öreg asszonyság magas hátú, kipárnázott karszékben ült, nagy kendőkbe burkolva, széles főkötővel, mely alól nem látszott ki selyem parókája. Tudta, hogy ez a paróka nagy szálka gyermekeinek szemében, s kivált leánya, a grófné, csaknem görcsöket kap, ha megpillantja; de nem tudott tőle megválni s azért inkább úgy kímélte gyermekeinek érzelmeit, hogy egészen eltakarta és senkinek sem mutatta, ámbár hajdan, fiatal asszony korában, nagyon büszke volt rá.

A karszék az ablak mellett állt, honnan egyenesen az udvarra lehetett látni és figyelemmel kísérni a cselédek járását-kelését, a libatömést, a majorság etetését s más ily házi dolgokat, melyek iránt az öreg asszonyság nagy érdeklődéssel viseltetett, habár gyöngesége és köszvényes lábai miatt már nem vehetett részt bennük személyesen, de innen az ablakból legalább felügyelhetett, hogy minden jó rendben és a régi hagyományoknak megfelelően történjék. Ennél az ablaknál ült legszívesebben, ide tolatta kerekes karszékét s innen gyönyörködött a szakadatlanul felhangzó sipegésben, kotkodácsolásban, kukorékolásban és gágogásban, melynél szebb madárzenét soha életében nem ismert. Ezt a gyönyörűségét csak az multa fölül, ha gyermekei meglátogatták s beszéltek neki mulatságaikról, örömeikről, az úri világról s az úri világban játszott fényes szerepükről. Az öreg asszonyság boldog volt az ablak mellett, kényelmes karszékében, és nem volt semmi más kívánsága, mint gyermekeinek ragyogása és a majorság szaporodása.

Most is itt ült az ablak mellett, de figyelmét egészen elvonta a libatömésről az a fontos kérdés, melyet férje eléje terjesztett: mivel lepjék meg Sándort neve napjára? Atlasz úr a karszék előtt állt, az asztalhoz támaszkodva, s csak akkor változtatta helyzetét, ha vagy a száz percent emlegetése, vagy az üzlet szó, vagy más efféle megfeledkezése az öreg asszonyságnak, fölbosszantotta, mikor néhány lépést tett a szobában s lekapta fejéről bársony sipkáját. Atlasz úr könnyen megharagudott nejére, ha nem volt vele megelégedve, de éppen olyan könnyen kiengesztelődött, s az efféle házi viharok sohasem tartottak tovább egy-két percnél. A névnapi meglepetés kérdésében is szépen megegyeztek s Atlasz úr a teljes összhang jeléül éppen megveregette neje vállán a nagykendő-csomagot, ami hosszú idő óta a gyöngédség legmagasabb kifejezése volt köztök - midőn az öreg asszonyság örömtől reszkető kézzel az udvarra mutatott, honnan kocsizörgés, ostorpattogás hangzott föl és hangos gágogás, mellyel a ludak szétrebbentek a bevágtató lovak elől.

- Megjött Sándor! - kiáltott az öreg asszonyság, reszketve és fölindultan. - Ő hajtja a lovakat, olyan szépen tud hajtani, akár a gróf parádés kocsisa. Most leugrik a bakról... jaj! majd megijedtem, azt hittem, eltaposta a búbos fehér tyúkot... de csak mellé ugrott... ügyes fiú, mindenben ügyes és finom.

- Hol van? - kérdezte Atlasz úr, az ablakhoz lépve.

- Ott ni! - kiáltott lelkesülten neje - most oda dobja a gyeplőt a kocsisnak és a kastély felé siet. Milyen egyenesen tartja magát! Óh, Istenem! mily öröm! talán hozzánk jő?

- Előbb más ruhát vesz és lemossa magáról az úti port, - oktatta nejét Atlasz úr, jóakaró fensőséggel.

- De lépteket hallok a tornácon, - mondta idegesen az öreg asszonyság, - egyenesen ide jő; tudja, hogy anyjához az úti ruhájában is eljöhet.

Az ajtó csakugyan megnyílt, de nem Sándor lépett a szobába. Az inas volt, zsinóros dolmányban, hetyke bajusszal és bizalmas tekintettel.

Köszöntés nélkül, a tisztelet legcsekélyebb jele nélkül lépett Atlasz úr mellé s úgy foghegyről oda vetette, hogy itt van Cserepes András a birkabőrökkel és kérdezteti, hogy mikor adhatja át.

Az öreg asszonyság fejét csóválta s ijedten és szemrehányóan nézett férjére.

- Ej! ej! Már megint? - mondta félénken. - Ha Sándor megtudná! Tudod, mennyire haragszik az ilyen alsórendű... izé... Üzletet akart mondani, de eszébe jutott férjének tilalma, mely egyszer mindenkorra száműzte szótárából az üzletet, s azért hirtelenében így egészítette ki gondolatát: - tudod, mennyire haragszik az ilyen alsórendű Isten áldásáért.

- Hát mit tegyek? - dörmögött Atlasz úr kissé zavartan, mint a tetten ért rossz gyerek - csak kell a magam számára is valami mulatságról gondoskodnom?

Tudod, hogy nem a nyereségért teszem; néha vesztek is rajta, ezek a parasztok ravaszabbak és kitanultabbak, mint a magunk fajtája; de nekem ez mulatság, élvezet, gyönyörűség, és nekem is szabad mulatnom, ha már ennyire meggazdagodtam.

- Ebben igazad van; de hiába, Sándor megtiltotta; azt mondja, elrontja tekintélyünket a parasztok előtt, - mondta az öreg asszonyság, kinek szokatlan bátorságot adott az, hogy fia nevében s mintegy az ő tekintélyével beszélt.

- Eh! - mondta Atlasz úr még mindig zavartan és feszengve, - Sándornak sem kell mindent tudni, ami a ház körül történik; te sem tudtad volna meg, ha ez az ostoba János nem jön ide fecsegni.

- Vigyázz, meghallja, - suttogott az öreg asszonyság aggódva.

- Hát aztán? Hiszen ő csak egy inas, - felelt Atlasz úr lenézőleg, de azért mégis egy gyors fürkésző pillantást vetett megvetésének tárgya felé, ki az asztalhoz támaszkodva, keresztbe vetett lábakkal állt e beszélgetés alatt, közömbös, részvétlen arccal, halkan fütyörészve és fényes csizmájának hegyes orrára szegezve szemét.

- Hallja maga János, - mondta Atlasz úr hozzá fordulva, - menjen ahhoz a Cserepeshez és mondja meg neki, hogy várjon a juhásznál és lóduljon a kastélyból azokkal a büdös birkabőrökkel. Érti? És ha magának máskor dolga lesz velem, négyszem közt végezze el, érti?

- Értem no, hogy ne érteném? - felelt nyugodtan János és kifordult a szobából, megint köszöntés nélkül, de egy bizalmas, egyetértő pillantást vetve gazdájára, kinél sokkal többre tartotta magát, ámbár kenyerét ette és libériáját viselte. Atlasz úr pedig még a régi időkben úgy hozzá szokott a sujtásos cselédek arisztokratikus lenézéséhez, hogy most sem ütközött meg rajta, mikor a saját cselédjétől tapasztalta.

Alig zárult be az ajtó János mögött s alig hangzottak el a tornácon hetyke lépései, Atlasz úr még magához sem tért egészen zavarából s ki sem fejthette álláspontját felesége előtt, ki ily véletlenül rajtakapta a tilos birkabőr-kereskedésen, midőn a tornácon újra közeledő léptek zaja hallatszott s az öreg asszonyság sugárzó arcán világosan látszott, hogy megismerte fia lépteit.

Csinos fiatal ember lépett a szobába. Napsütött arcán meglátszott a jó falusi levegő pirosító hatása. Bajusza hegyesre volt pödörve, haját homlokára fésülte, fekete körszakálla göndör volt és fényes. Széles vállán, domború mellén, izmos tagjain megfeszült a szürke úti öltöny; mozdulataiban volt ugyan némi nehézkesség és szögletesség, de látszott az igyekezet, hogy délceg és előkelő akar lenni, s annyi bizonyos, hogy a két öreg szemében, kikhez most a szobába lépett, ő volt a férfiúi szépség, erő és egészség eszménye és mintaképe.

Kezet csókolt anyjának, aztán apjának, s mielőtt ezek elragadtatásukból magukhoz térhettek volna, egy nagy papírcsomagot tett az öreg asszonyság ölébe, tele a legfinomabb cukros gesztenyével. Ez volt az egyetlen és legfőbb nyalánkság, melyről Rozália asszonyság már gyermekkorában álmodozott, mely után titkon és hiába epedett, mikor a kezdő és törekvő Atlasz Samu fiatal felesége volt s a melyet csak késő öregségében ért el, mikor már meggazdagodtak s megengedhettek maguknak efféle fényűzést.

- Milyen jó fiú vagy te, Sándor, - kiáltott az öreg asszonyság csillogó szemekkel, kinyitva a papírcsomagot s mohó gyönyörrel ízlelve édes tartalmát. - Tudod, mit szeretek és sohasem feledkezel meg szegény öreg anyádról. Ha téged sem áld meg az Isten, akkor nincs igazság az égben... Milyen édes, milyen finom! látszik, hogy a városban készült! soha életemben nem ettem ilyen finomságot.

Megkínálta férjét is, de Atlasz úr nem volt barátja az édességnek; jóakaró mosollyal visszatolta a papírcsomagot s csak arra intette feleségét, hogy el ne rontsa megint gyomrát a sok édességgel, mint az utolsó sátoros ünnepen, mikor két hétig sínylette a cukros gesztenye mértéktelen élvezetét.

- No Sándor, - folytatta aztán fiához fordulva, ki ezalatt közel anyjához az asztal szélére ült, maga alá húzva egyik lábát s a másikat könnyedén lóbázva a levegőben, - no fiam, szerencsével jártál a városban?

- Szerencsével, - felelt Sándor.

- Láttad a püspököt, beszéltél vele? - kérdezte mohón az öreg asszonyság.

- Nem.

- Micsoda! - kiáltott fellobbanva Atlasz úr. - Talán nem bocsátott maga elé? Talán nem akart elfogadni? Hát nem tudja, hogy keresztyén vagy, hogy patrónus vagy és hogy te magad tartasz ki egy egész papot? Nagyszerű! És még el sem akar téged fogadni, mikor tisztelegni mész hozzá?

- Azt szeretném látni, hogy ne fogadjon el, mikor én bejelentetem magamat nála, - mondta Sándor, úgy az asztalra ütve öklével, hogy édesanyja ijedtében egyszerre lenyelt egy egész cukros gesztenyét. - Mindjárt felfüggeszteném a plébánosunk fizetését és egy krajcárt sem adnék többet a templomra. Ezt meg is mondtam a püspök titkárjának, mikor a huszár avval a hírrel jött, hogy a püspök nem fogadhat el.

- Hát még sem akart elfogadni! - kiáltott Atlasz úr nagy méltatlankodással. - Nem fogadni el egy Atlasz Sándort! Ki az a püspök, mi az a püspök? A püspök is csak olyan pap, mint a többi, csakhogy több pénze van és vörös ruhában jár. Nagyszerű!

- Nem fogadhatott el, mert nagy beteg, - mondta Sándor csillapítóan.

- Ez már más, - jegyezte meg Atlasz úr megnyugodva. - Miért nem mondtad ezt mindjárt?

- Szegény püspök! - mondta részvéttel az öreg asszonyság. - Mi baja van?

- Valami nagy és veszedelmes nyavalya bánthatja, mert a püspöki titkár nagyokat sóhajtott és fölforgatta szemeit. Különben igen szépen és udvariasan, lehet mondani, alázatosan beszélt velem. Azt mondta, hogy: ő excellenciája végtelenül sajnálja és ezer bocsánatot kér, hogy személyesen nem fogadhatja el nagyságodat...

- Kedves és finom ember ez a püspöki titkár - szólt közbe Atlasz úr elégedetten.

- Selyem reverendát és lakkcipőt visel, - egészítette ki Sándor a személyleírást. - Azt mondta hát, hogy őexcellenciája ezer bocsánatot kér, de betegsége miatt nem lehet hozzám szerencséje s majd a püspöki helyettes, a nagyprépost fogja elintézni ügyemet. Maga a titkár vezetett hozzá.

- A nagyprépost is főpap? - kérdezte Atlasz úr.

- Mindjárt a püspök után következik; de neki csak a gombjai vörösek, nem az egész reverendája.

- Ez is nagyon szép viselet, - jegyezte meg az öreg asszonyság.

- Mennyi jövedelme van? - kérdezte Atlasz úr.

- Azt mondják, fölmegy vagy huszonnégyezer forintra.

- Finom úr lehet. És hogy fogadott téged?

- A lehető legnagyobb tisztelettel. Kezet fogtunk és egymás mellé ültünk a pamlagra. A nagyprépost engem nagyságos úrnak szólított, én őt méltóságos úrnak; a titkár már előre figyelmeztetett, hogy meg kell méltóságozni, mert címzetes püspök.

- Nagyszerű! És kezet fogott veled?

- Meghiszem azt. Mikor elmondtam neki, hogy a templomunkat újra építtetem és egy szép nagy oltárképet festetek, megfogta mind a két kezével a kezemet és el sem bocsátotta többé. Azt mondta, hogy példát adok a többi kegyuraknak és az Isten meg fog áldani nagylelkűségemért.

- Művelt ember a nagyprépost úr, - jegyezte meg az öreg asszonyság megindultan és könnyes szemekkel.

- Azután elmondtam neki, hogy a templom helyreállítását nemsokára befejezzük; az oltárkép is elkészült, és szeretném a templomot a búcsúkor, Sándor napján fölszenteltetni, mert az oltárkép is szent Sándort ábrázolja...

- Volt szent Sándor? - kérdezte Atlasz úr büszkén.

- Több is, amint a papunk mondja. Az egyik püspök, a másik pápa.

- A mienk legyen a pápa, - mondta Atlasz úr elégedetten. - Ez nagyobb úr. És mit felelt a nagyprépost? Kérdezte, mennyibe került a templom és a kép?

- Nem kérdezte, de én megmondtam. Megszorította a kezemet, s ismét azt állította, hogy az Isten meg fog áldani. Ekkor előadtam kérésemet, hogy szeretném, ha a templomszentelésre ő maga jönne el hozzánk és vendégünk lenne. Nagyon megtisztelve érezte magát és bizonyosan eljött volna, de agg kora és hivatalos teendőinek halmaza nem engedi, hogy eltávozzék hazulról; hanem megígérte, hogy egy kanonok minden esetre el fog hozzánk jönni e nagy ünnepre.

- Ez is nagy pap? - kérdezte Atlasz úr.

- A derekán és a nyakán vörös a ruhája és nagyságos úrnak szólítják. Az, aki hozzánk fog jönni - mert többen vannak - még püspöksüveget is viselhet.

- A vörös selyem bútoros szobába fogjuk szállásolni, - monda Atlasz úr elégedetten. - Úgy látszik, ezt a színt legjobban szeretik a papok. Ebédre francia pezsgőt iszunk. Hát aztán mi történt?

- A nagyprépost meghívott ebédre.

- Hallod asszony? - kiáltott Atlasz úr, büszkén neje felé fordulva. - Sándor a nagyprépostnál ebédelt.

- Hány tál étel volt? - kérdezte az öreg asszonyság ragyogó tekintettel.

- Nem olvastam meg, de nagyon sok volt, - felelt Sándor. - A nagyprépost ebéd alatt toastot mondott rám és mindnyájan koccintottak velem.

- Francia pezsgővel? - kérdezte Atlasz úr elragadtatva.

- Nem volt pezsgő.

- Nálunk lesz, francia, - mondta Atlasz úr büszkén. - Kár, hogy az öreg nagyprépost nem jöhet ki; de egy kanonok, az is csak valami. Az egész környék úri családjait meghívjuk. Szép nap lesz, szép ünnep.

- A legszebb ünnep a világon, - tette hozzá az öreg asszonyság, - Sándor neve napja.

- Úgy ám, Sándor neve napja, - folytatta Atlasz úr, egyetértő kacsintást vetve feleségére. - És Sándor nem is tudja, mi vár reá ezen a napon.

- Nagy meglepetések - mondta mosolyogva az öreg asszonyság.

- Csitt! Ki ne fecsegd előre! - kiáltott jókedvűen Atlasz úr. - Akkor már nem lesz meglepetés a meglepetés. Minek teszed kíváncsivá ezt a fiút? Nézd, már most is olyan kíváncsi, hogy utoljára is el kell neki árulnunk az egész meglepetést.

- Nem vagyok én kíváncsi egy cseppet sem, - mondta Sándor, kissé izgatottan, s helyet cseréltetett lábaival, azt lógatva le, melyet előbb maga alá húzott, s a másikat rakva föl az asztalra

- Nem vagyok én kíváncsi, mert úgy is tudom, hogy ti szerettek engem s azt fogjátok nevem napjára adni, ami legboldogabbá tesz.

- Jól ismersz minket, - mondta Atlasz úr elégedetten. - Azt adjuk, ami legboldogabbá tesz. Mondjuk meg, hogy mi az?

- Engedjétek inkább, hogy én mondjam meg, - szólt Sándor izgatottan, s most már mind a két lábát lelógatta.

- No hát találd ki, - mondta Atlasz úr csintalanul.

Sándor egy ideig habozott, fölhúzta, lebocsátotta lábait, megpödörte bajuszát, s mintha e férfias dísz érintése egyszerre fölébresztené egész bátorságát, megemberelte magát s így szólt:

- Meg akarok házasodni.

- Hohó! - kiáltott Atlasz úr - ez már igazán meglepetés a mi számunkra.

- Már miért volna meglepetés? - kérdezte az öreg asszonyság. - Hát nem arra való a fiatal ember, hogy megházasodjék? Hát ellehet sokáig ily nagy gazdaság asszony nélkül? Hát nem a napokban is arról beszélgettünk, hogy Sándor számára ma-holnap egy jó partit kell keresnünk?

- Ez éppen a bökkenő, - mondta Atlasz úr. - Jó partit keresni!

- No hát Sándor talált már magának, - mondta az öreg asszonyság felbuzdulva, mint mindig, ha fia érdeke forgott szóban, - és így legalább megkímélt minket a fáradságtól.

- Hiszen, ha jó a párti és megfelel a mi igényeinknek, akkor semmi kifogásom sincs ellene.

- Sándornak sokkal több esze van, hogysem olyan leányra vesse szemét, aki nem hozzánk való.

- Én is azt hiszem, - mondta Atlasz úr megnyugodva. - De hát miért nem szól? Miért nem mondja meg a leány nevét? Itt ül az asztalon és lógázza a lábát és hagyja, hogy mi a fejünket törjük az ő választottja fölött.

- Hogy szólna, mikor nem engeded szóhoz jutni? - viszonozta az öreg asszonyság.

- No hát engedem szóhoz jutni, - felelt Atlasz úr, nadrágzsebébe dugva kezeit és háttal az asztalhoz támaszkodva. - Mi ugyan más meglepetést készítettünk neved napjára, de ha neked egy feleség a legkedvesebb névnapi meglepetés, azt is megszerzem, elég pénzem van rá. Halljuk hát a nevét!

- Boglár Klára, - felelt Sándor lassan, vontatva és lesütve szemét apja előtt. De mintha e név kiejtése egyszerre visszaadta volna bátorságát, hirtelen fölkapta fejét, leugrott az asztalról s újra hangosan, csaknem dacosan ismételte: - Boglár Klára és senki más ezen a világon!

Az öreg Atlasz füléhez tartotta tenyerét, előre nyújtotta a nyakát s mintha nem bíznék hallásának helyességében, fölszólította Sándort, mondja ki még egyszer a leány nevét, de jó hangosan mondja, mert úgy látszik, mintha a füle csengett volna s nem hallana elég tisztán.

- Boglár Klára, - ismételte Sándor harmadszor, apja kívánsága szerint oly hangosan, hogy az öreg úr hirtelen befogta mind a két fülét.

- Hallom, hallom! - mondta fejét csóválva és feleségére tekintve, kinek arcán rémület és szomorúság látszott, - hallom, de nem tudok hinni a fülemnek. Vagy talán van több Boglár-család a világon s mi nem ismerjük az igazit?

- Ismeritek, - felelt Sándor.

- Hát ez az? - kiáltott Atlasz úr nagy méltatlankodással. - Szépen vagyunk! Mi itt törjük a fejünket, micsoda meglepetést szerezzünk neved napjára, és te csinálsz nekünk olyan meglepetést, hogy majd megüt tőle a guta. Boglár Klára! Bah!

- De hát mi kifogásod van ellene? - kérdezte Sándor.

- Mi kifogásom van ellene? Ez aztán a kérdés! Hallod-e asszony, azt kérdi, mi kifogásom van ellene? Mintha csak nekem volna kifogásom! Mintha te egészen jónak, helyesnek, bölcsnek, hasznosnak tartanád ezt a házasságot! Szólj hát már no, vagy fiad mindjárt ide hozza Boglár Klára kisasszonyt és oda ülteti az öledbe.

- Szólj, anyám, - mondta Sándor, szintén az öreg asszonysághoz fordulva, - te is rosszallod választásomat?

- Istenem, Istenem! - siránkozott az öreg asszonyság, - hogy nekem esik ez a két hatalmas férfi, mintha rászorulnának az én tanácsomra!

- Ez nem felelet, - mondta Atlasz úr mogorván.

- Hiszen, ha az igazat meg kell mondanom, és ha Sándor nem haragszik meg, - folytatta az öreg asszonyság vékony, csaknem csiripelő hangon, - hát annyi bizonyos, hogy én ezt a leányt nem tartom Sándorhoz valónak, és nekem nagyon fáj, igen, én nagyon szomorú vagyok, hogy éppen őt választotta.

- Tessék! magától mondja, nem én tanítottam rá! - kiáltott Atlasz úr diadalmasan. - Még anyád s, aki jobban fél tőled, mint tőlem, aki nem is tud gondolkozni a te fejed nélkül, még ő is ellene van e házasságnak. Mit akarsz többet?

- Azt akarom, hogy mondjátok meg tisztán és határozottan, mi kifogásotok van ellene?

- Beszélek hát tisztán és határozottan, - mondta Atlasz úr. - Az a kifogásom van ellene, hogy koldus.

- Miért nem volt ez a kifogásod akkor, mikor Szádváry elvette nénémet? Az is koldus volt.

- Nagyszerű! - kiáltott Atlasz úr, a legőszintébb bámulattal csapva össze tenyereit, - még azt kérdi, miért nem volt kifogásom Szádváry ellen? Azért, mert Szádváry egy gróf és a leányomat grófnévá tette. Ez nagy dolog, ezért lehet sok pénzt adni, ami nem pazarlás, hanem bölcs befektetés. De micsoda a te Boglár Klárád? Az apja még nem is gentry, nem is nemesember, hanem egy vén korhely, aki mindig a mások pénzén játszotta a gavallért.