részlet

A mű eredeti címe
Rise of the School for Good and Evil

Text copyright © 2022 by Soman Chainani
Illustrations copyright © 2022 by RaidesArt
Hungarian translation © 2023 by Bozai Ágota

Published by arrangement with HarperCollins Publisher
All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.
A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Boczán Bea
Olvasószerkesztő: Kótai Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

A magyar kiadás borítóját RaidesArt grafikáinak felhasználásával Magyari-Ésik Zsófia tervezte

ISBN 978 963 584 436 4

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A Toll leírja az Iskolamester nevét.

Ezúttal azonban nem egy nevet ír.

Kettőt.

A Toll neve Ténetész.

Hosszú, acélból van, mindkét végén hegyes.

A levegőbe lebeg a két fiú fölé, hegye mintha látó szem lenne.

És megszólal.

A hang lágy és kortalan. Nem férfihang, és nem is női.

Halhatatlanságért cserébe,

Örök ifjúságért cserébe

Benneteket választottalak.

Két fivért.

Egy a Jónak.

Egy Gonosznak.

Vérségi hűségetek nagyobb, mint a hovatartozási.

Amíg ti ketten szeretitek egymást, a világ egyensúlyban van.

Jó és Rossz.

Fivér és fivér.

Minden Iskolamesternek próbát kell kiállnia.

A ti próbatételetek a szeretet.

Ha eláruljátok egymás iránti szereteteteket, megbuktatok.

Elsorvadtok és meghaltok.

Más Iskolamester lép a helyetekbe.

Emeljétek fel kezeteket, pecsételjétek meg ezt a szent

fogadalmat!

A fiúk felemelik a kezüket, és megpecsételik az esküt.

Az aranybarna bőrű, kusza hajú Rhian felemeli a kezét.

A Toll felizzik, Rhian tenyerébe hasít. Rhian felkiált.

Aztán a tejfehér bőrű, ezüstfehér tüskés hajú Rafal.

A Toll a kezébe metsz, Rafal meg sem rezzen.

A Toll ragyogása elhalványul, az acél kihűl.

Az ikrek egymásra néznek, kérdések sokasága izzik bennük.

Végül azonban csak egy kérdést tesznek fel.

– Mi történt az előző Iskolamesterrel?

A Toll nem válaszol.

Remegő hang szólal meg az árnyékok mélyéről.

Aszott, öreg hang.

– Elbuktam.

c 1. d

Ha nem lett volna egy fiú, akit Aladdinnak hívtak, a Jók és Rosszak Iskolája sosem kezdett volna hozzátok hasonló könyvfalókat elrabolni.

Biztonságban lennétek az ágyatokban, nem csempésznének át benneteket egy olyan világba, ahol egyeseknek valósággá válnak a tündérmesék… mások pedig halálukat lelik.

Aladdin azonban ott van, ahol a mese kezdődik.

Az a mese, ami arról szól, hogy mi történt az Iskolamesterekkel.

A testvérpárral, a Jóval és a Gonosszal, akik a legendás iskolát igazgatták.

Aladdinnak azonban halvány fogalma sincs arról, hogy ő egy nagyobb történet része.

Túlságosan leköti gondolatait a csodalámpa. Az ő csodalámpája.

A családi szabóműhelyben kellene dolgoznia, de mint mindig, most is csak azt várta, hogy apja egy pillanatra hátat fordítson neki, és rögtön elosont. A Mahaba Bazárba ment szerencsét próbálni. Mahaba egy szempillantás alatt életre keltette. Az illatok, a hangok, a lányok… Egy óra a bazárban annyit ért, mint ezer óra a családi vállalkozásban. Természetesen tudta, hogy a műhelyben kellene dolgoznia, és tudta, hogy a jófiúk szót fogadnak… kis szabólegények azonban nem szokták feleségül venni a szultán lányát, ő pedig erről álmodott. Hercegnő, korona, az emberek tisztelete; olyan tisztelet, amit senki nem adott meg neki.

– Jó reggelt, Raja! – köszöntötte Aladdin a gyümölcsárust.

Raja nem éppen tiszteletteljes, ádáz pillantással nézett rá.

– Szép napunk van, Shilpa! Milyen kavargó tömeg! – szólította meg Aladdin a halárust.

Shilpa célzottan felé köpött.

– Egy parti kockajátékot, Bassu? – kérdezte Aladdin az egyik sarokban kuporgó csenevész férfit.

Bassu inkább eliszkolt.

Aladdin felsóhajtott, kezét kopott kék kaftánjának zsebébe mélyesztette. Tolvaj, csaló, naplopó hírében állt, de mi más választása lett volna. Nem volt pénze, rangja, neve ebben a világban, ahhoz pedig, hogy ezeket megszerezze, néha fortélyos, rövid utakat kell választani. A mai nap pedig ilyesmire teljesen tökéletes; a bazárban nyüzsög a nép, mintha nagy ünnep lenne, rengeteg a gyerek, a szülők nagy hűhót csapnak körülöttük, kedvenc csemegéiket veszik meg nekik számolatlanul. Aladdin még sosem látott ilyet a Mahaba Bazárban; még újévkor sem…

Ekkor történt, hogy egy sikátor előtt elhaladtában két férfi beszélgetését hallotta meg. Jól ismerte őket: Salim és Aseem.

– Ez az a bizonyos csodalámpa – mondta Salim.

– Hogyan szerezted meg? – kérdezte Aseem.

– A szultán megtalálta a híres Bárcsak-barlangot, de a palotába visszafelé menet a karavánját haramiák rabolták ki – árulta el Salim. – A rablók nem tudták, hogy ez az a híres csodalámpa, ezért eladták nekem.

– Akkor nosza, mondd ki három kívánságodat – biztatta Aseem.

Aladdin erre rögtön felfigyelt, nagyon hegyezte a fülét. A csodalámpa híre ezer és ezer éve terjedt, de soha senki nem találta meg. És most ez a két ostoba és faragatlan alak a kezében tartja.

– Persze, persze, nyilván így is van – szólt Aladdin, azzal befordult a sikátorba.

Salim rögtön elrejtette a lámpást.

– Már láttam. Hamisítatlanul hamis – mordult Aladdin, és belefújt a homlokába hulló sűrű, fekete hajába. – De csak nyugodtan. Bizonyítsd be, hogy ez a híres-nevezetes csodalámpa. Bizonyítsd be, hogy van valami értéke egyáltalán.

Salim és Aseem egymásra néztek.

Aztán Salim maga elé tartotta a lámpást, és a tenyerével dörzsölni kezdte…

A lámpás hirtelen felragyogott. Sűrű vörös füst gomolygott ott, ahol a lángnak kéne világolnia. Salim gyorsan befogta az ujjával, mire a lámpás olyan közönséges tompa fémtárggyá változott vissza, amilyen előtte volt.

– Nem akarom szabadon engedni a dzsinnt itt, mert rögtön mindannyiunkat a szultán tömlöcébe zárnak – jegyezte meg figyelmeztetően Salim.

Aladdin szeme felcsillant. A lámpás tehát… igazi?

Rögtön odaugrott hozzájuk.

– Add el nekem!

Salim felröhögött.

– Ez nem eladó, te féleszű!

– Nincs a világon olyan, ami nem eladó – érvelt Aladdin.

– Márpedig ez nem eladó – jelentette ki Aseem, és megvető tekintettel nézett a szegény szabólegényre. – Legalábbis nem egy olyan patkánynak, aki kicsalja tőlem és Salimtól a pénzt, amit keserves munkával kerestünk.

– Nem egy olyan semmitérő patkánynak, aki csak szennyfolt családja becsületén – tette hozzá Salim.

Aladdin fogait összeszorítva mosolygott. Szidják, gyalázzák csak, ahogy és amennyit akarják. Az alku örök szabálya az, hogy mindig az nyer, aki az alku tárgyát képező valamit jobban akarja; Aladdin pedig nem csupán akarta a lámpást. Egyenesen szüksége volt rá. Elképzelte a hercegnőt, akit magának kívánhat… elképzelte, milyen ember lehetne, végre tisztelnék…

– Döntsük el kockán – javasolta Aladdin. – Ha én győzök, enyém lámpás. Ha ti győztök, visszafizetek nektek mindent, amit valaha elloptam vagy kicsaltam tőletek, és soha többé nem teszem be a lábam a Mahaba Bazárba.

Arra számított, hogy a két férfi kiröhögi az ajánlatát, hiszen ebédre is alig volt pénze, nemhogy tömött pénzes ládái lettek volna… de Aladdin legnagyobb meglepetésére Salim és Aseem sejtelmes pillantással néztek egymásra.

– Hmmm… – szólt Salim. – Eleget csalt ki tőlünk ahhoz, hogy ha mindazt visszafizeti nekünk, mind a ketten nagy házat vehetünk magunknak Bahim fövenyes tengerpartján…

– Külön jutalom, hogy akkor soha többé nem kell itt látnunk ennek a mocskos suhancnak a rohadt képét… – jegyezte meg Aseem.

A két férfi Aladdin felé fordult.

– Áll az alku.

– Áll? – kérdezte Aladdin döbbenten.

– Ha hatot dobsz, te nyersz, hat alatt mi nyerünk – mondta Aseem.

Aladdinnak több esze volt annál, hogy erre még több szót vesztegessen. Bal zsebében olyan kockák voltak, amelyek a hatos pontra perdültek, jobb zsebében pedig olyanok, amelyek kevesebbre. Bal zsebébe nyúlt, és a kockát a koszos utcára dobta.

– Nyertem – jelentette ki Aladdin mohó tekintettel, és már nyújtotta is a kezét. – Add ide a lámpást.

– Csaltál – tiltakozott Salim.

– Az alku az alku. Kárhozott, ki megszegi a szavát – jelentette ki Aladdin határozottan.

A két férfi egymásra nézett. Salim nehéz sóhajjal adta át Aladdinnak a lámpást.

A fiú fütyörészve sétált el, kincsét a kaftánja alá rejtette.

Nem látta a kaján vigyort a két férfi arcán, akiktől éppen nyert.

c 2. d

Kívánságokat kell kimondani. Hercegnő menyasszony. Szultáni korona. Nevére a népek örökkön emlékezzenek…

De előbb vécét kell pucolnia.

Ez volt az ára annak, hogy kihúzta magát a munkából. A vécépucolás jobb, mint a vacsoramegvonás; anyja néhány estén ezzel büntette, aztán rájött, hogy Aladdin szívesebben éhezik, és inkább meghal, mint hogy a műhelyben gürcöljön, ezért valami mással kellett próbálkoznia.

– Mire vagy te jó egyáltalán? – kiáltott fiára a konyhából, miközben Aladdin a mosdót sikálta.

Aladdin azonban ügyet sem vetett a szigorú anyai kérdésre, mert nem sokkal korábban jól belakott az anya főzte csirkeraguból és mézes-meggyes tejberizsből. Amikor hazaért, a lámpást az ágya alá dugta. Úgy tervezte, hogy amint a szülei elalszanak, kiviszi a kertbe, és elmondja az első kívánságot. Azért a kertbe, mert nem tűnt bölcs dolognak a ház vékony falai között szabadon engedni a dzsinnt. Anyja felemelte a hangját.

– Hagrifa fiát biztosan elviszik a Jók Iskolájába. Híres és gazdag lesz. És tessék, itt van az én fiam, paanipoori-tolvaj, a Mahaba Bazár hírhedt szélhámosa! Azt hiszed, nem tudom? Mindenki tudja!

Aladdin megdermedt. El is felejtette, hogy Elhurcol-Éj van. Kinézett az ablakon, látta az utca házait. Minden ablak párkányán tányérok, a tányérokon halva és mézes sütemények, hogy odaédesgessék az Iskolamestert. Nem csoda, hogy olyan nagy tömeg volt a bazárban! Az a sok anya és apa azért vitte gyermekeit a Mahaba Bazárba, mert azt gondolták – és remélték! –, hogy ez lesz az utolsó együtt töltött napjuk. Azt remélték, hogy ezen az éjszakán az Iskolamester eljön, és elviszi fiukat vagy lányukat egy olyan helyre, ahol legendák születnek. Hiszen ha egy gyereket elvisznek Végestelennek vagy Végességesnek, a szüleik ünnepelt emberek lesznek Shazabah királyságában; a legpuccosabb partikra hívják meg őket Giti Falafelfalodájában, sőt, maga a szultán küld dús virágcsokrot nekik. A Shazabah királyságából kiválasztott és elrabolt gyerekek többsége természetesen a Jók Iskolájába került, mivel Shazabah a Végtelen Erdő Végestelen királyságai közé tartozik. Az évek folyamán azonban néhány Végességest is vittek innen, mert függetlenül attól, hogy egy királyság Jónak vagy Gonosznak címkézi magát, a galád szellemek mindenhová képesek bevenni magukat.

Nem mintha ez Aladdinra vonatkozott volna. Aladdin önző, tolvaj, de nem velejéig Gonosz, amilyen lelkeket az Iskolamester magának akart. Emlékeztek arra a kóbor kutyára, akivel megosztotta a pisztáciás pitéjét, amit pedig nagyon szeretett? (Igen, a pisztáciás pitét lopta, de ez ebben a történetben teljesen mellékes.) Vagy arra a lányra, az iskolában, akinek segített megírni a házi feladatát? (Annak, hogy a lány szép volt, ehhez a segítséghez a világon semmi köze nincsen.) Szóval Aladdin nem volt Gonosz, de nem is volt Jó. Ezzel még a szülei is egyetértenének. A Jók Iskolája más gyerekeknek való. Olyanoknak, akik tisztább életútra születtek. Olyanoknak, akik vele ellentétben nem küszködtek azon, hogy megtalálják az útjukat. Ez a küzdelem azonban végre elnyerte jutalmát. Nem kell a Jók és Rosszak Iskolájába mennie ahhoz, hogy álmai megvalósuljanak. Nála van a lámpa, az a bizonyos csodalámpa, amely nagyobb gazdagságot és hatalmat ad neki, mint az Iskolamesterek. Az emberek végre figyelni fognak rá. Megismerik a nevét. De hogyan lehetne működésbe hozni a lámpát? Salim csak megdörzsölte, ugye? Vagy volt valami varázsszó? Rá fog jönni. Először be kell fejeznie a takarítást, és el kell játszania, hogy alszik, mindezt még azelőtt, hogy az apja hazajönne, különben órákig mondja neki a magáét.

Odalent kinyílt az ajtó.

– Aladdin! – bődült egy öblös hang.

A fiú összerezzent.

Nem lett volna olyan rossz a helyzet, ha az apja nem huppant volna le Aladdin ágya szélére, pontosan oda, ahol a matrac alatt a csodalámpa lapult. Apja pedig olyan testes volt, hogy a fiú aggódott, a lámpa az üléstől összelapul, benne a dzsinnel.

– Mit keresel, Aladdin? – szólalt meg az apja. Még erősen lihegett a lépcsőmászástól. – Miért kerülöd olyan messzire a műhelyemet?

Aladdin elképzelte, hogy ő és a szép hercegnő a palotában él, ami ezerszer akkora, mint az ő házuk; minden ajtón zárak vannak, hogy senki ne léphessen be az engedélye nélkül. Ezt a palotát akarta életre kelteni, amint az apja kimegy a szobájából.

– Aladdin?

– Hmmm?

Apja komor, szigorú tekintettel nézett rá.

– Szerintem azért nem akarsz a műhelyemben dolgozni, mert azt képzeled magadról, hogy többet tudsz elérni, mint amit én az életemben elértem. Azt gondolod magadról, hogy valami főmufti leszel, aki várkastélyban él, és a király lányát veszi feleségül, ahelyett, hogy keményen és szerényen dolgozna, mint mi mindannyian. Fantomokat hajszolsz, pedig már tökéletes, jó élet áll előtted. Az ilyesmi sosem végződik jól. Kérdezz bárkit, aki ismeri a Ténetész meséit, mind ugyanezt mondaná neked.

Te nem hiszel nekem, gondolta Aladdin. Azt hiszed, nem tudok megnyerni magamnak egy ilyen lányt, és képtelen vagyok a magam erejéből vinni valamire. Te is, anya is azt hiszitek, hogy haszontalan semmirekellő vagyok, ahogy azt Salim mondta.

De nem adott hangot ezeknek a gondolatainak.

Inkább ásított egyet.

– Igenis, apa.

– Tehát holnap korán reggel ott leszel a műhelyben?

– Igen, apa.

– Jó fiú.

Megölelte Aladdint, aztán becsukta maga mögött az ajtót. A fiú rögtön kivette a lámpát a matrac alól. Kis bronzlámpás volt, mint egy teáskanna, csak hosszabb a csőre; bonyolult minták voltak rávésve, csillagok és holdak. Bár nem látott sem karcolásokat, sem horpadásokat a felületén, Aladdin úgy gondolta, hogy nagyon, nagyon, nagyon régi. Vajon mennyi ideig hevert a Bárcsak-barlangban, benne a dzsinnel, aki csak arra vár, hogy jöjjön az új gazda, aki parancsot ad neki? Mennyi ideje várta a sors ezt a napot, hogy ő, Aladdin legyen a dzsinn új gazdája? Közelebb húzta magához, sűrű szemöldökét és nagy orrát nézte a lámpás fémtestén. Ebben a lámpában van az élet, amire született. A szerelem és tisztelet. Megérdemli, hogy mindezt megtalálja. Tenyerét lassan a lámpása felületére tapasztotta…

Hangos dörömböléstől remegett meg az ajtó.

– Hagrifa, Moorli és Roopa a legjobb ladoot teszik ki az Iskolamesternek! – mordult az anyja odakintről. – Azt kérdezték, én milyen ételt ajánlok fel neki annak jeléül, hogy szívesen látjuk. És tudod, mit mondtam nekik? Semmit. Szégyenemben elbújtam.

Aladdin elfújta a gyertyát, és horkolni kezdett; úgy tett, mint aki mélyen alszik. Hálóinge alatt a lámpást ölelte, a fém hidegen ért a bőréhez. Szülei hamarosan lefekszenek, és akkor eljön az esély, az ő ideje. Addig azonban ébren marad, újra és újra elpróbálgatja, mit kívánjon a lámpás szellemétől…

c 3. d

Éles hidegre és süvítő szélre ébredt.

Aladdin rögtön felült az ágyban, és látta, hogy kinyílt az ablakkilincs; a novemberi éjjel hidege beszivárgott a szobába. A lámpás a padlóra gördült a szennyes ruhahalom mellé.

Mennyi ideig aludt? A szülei már nyilván ágyban vannak. Felkapta a lámpást, kabátot vett fel, készülődött kimenni a kertbe, megidézni a dzsinnt. Előbb azonban be kell zárni az ablakot. Kinézett a sötét utca felett világló holdra.

Aladdin hirtelen hátrahőkölt.

Valami van az ablakban.

Apró, kék szemű árnyék.

Az üvegnek nyomódik.

Kinyitja az ablakkilincset.

Aladdin próbált a lépcső felé rohanni, de az árnyék megragadta a gallérjánál fogva, és kirántotta az ablakon. A kerten át vonszolta. A fiú annyira megdöbbent, hogy képtelen volt kiáltani. De aztán sikerült összeszednie a gondolatait, és rájött, hogy egy szörny rabolja el. Arctalan szörny. Aladdin próbált az alakba markolni, de a keze egyszerűen áthatolt rajta, és ettől még jobban megijedt. Rúgkapált, karmolt, hadonászott. Aztán az árnyék ádáz pillantást vetett rá, és még gyorsabban vonszolta a füvön, egyre gyorsabban és gyorsabban, fogása szorosabb lett Aladdin gallérján, és mintha kalapács lett volna, úgy lendítette a fiút százlábnyira a levegőbe…

Egy madár kapta el.

Már ha madárnak lehet nevezni egy szőrös lényt.

Bőre mint a fekete bársony, éles fekete csőrben végződő fején fényes fekete tollak. Mintha a denevér párosodott volna hollóval, és az utód sokkal nagyobbra nőtt, mint apja és anyja. Dühödt rikoltással vette Aladdint a hátára. Aztán kiterjesztette szárnyait, gyors, felszínes szusszanásokkal repült egyre magasabbra, a viharfelhőkbe csapódott, villámok cikáztak körülöttük, mint megannyi tűzijáték-lövedék.

Biztosan csak álmodik, gondolta Aladdin, és befogta a fülét a fülsüketítő mennydörgés robaja ellen védekezve. Nyilván még ágyban van, és ezt az őrületet csak képzeli…

Ám ekkor a madár lejjebb röppent, kitört a felhőrétegből, és Aladdin azt látta, hogy az ég tele van ezekkel a sovány, szőrös repülő lényekkel, és mindegyik ilyen madárszerűség hátán egy-egy elég komisznak látszó, riadt gyerek van. Alattuk rozoga kastély, körülötte minden csupa sár.

A Rosszak Iskolája.

A madarak egyenként levetették a gyerekeket a pokoli sötétbe.

Aladdin szíve összerándult.

Hát mégis megtörtént.

Mégis Gonosz.

Arra ítéltetett, hogy egész életét galádságban élje le. Mármint ha túléli az iskolai oktatást ezekkel a gyilkosokkal és szörnyetegekkel…

Ám ekkor valami egészen furcsa dolog történt.

A madara nem dobta le a Rosszak Iskolájánál.

Átrepült felette a kastély másik oldalára, elhagyta a többi Gonosz gyereket. Az épület másik oldala elefántcsontfehér volt, a cseresznyéskertben virágzó fák szirmai fehér pelyhekként szálltak a napfényben.

A madár utálkozó rikoltással dobta le a hátáról Aladdint. A fiú döbbenten sikoltott, szabadesésben zuhant a biztos halál felé…

Amíg fenn nem akadt egy fa ágain.

Döbbenten nézett fel.

Körülötte mindenütt fiúk és lányok. Tiszták, ragyogók.

Az iskola új tanulói.

Jók.

Aladdin pislogott. Lehetetlen, gondolta. Én… Jó?

Ekkor azonban valami fémtárgy körvonalait érezte a kabátja zsebében, és lassú mosoly terjedt szét az arcán.

A lámpás.

Csak a lámpás lehet az.

Még nem is mondta ki az első kívánságát, szerencséje máris megfordulni látszik.

Tartalom

I. rész – Rontott varázslat

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

II. rész – Szeretet helyett

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

III. rész – A Ténetész próbatétele

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

IV. rész – Fala és fivére

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Amarante – SIL Open Font License
Architects Daughter – SIL Open Font License
Grechen Fuemen – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Nymphette – Nymphont License v1.00
Petrona – SIL Open Font License
Pirata One – SIL Open Font License