Írta: Melanie Benjamin

A mű eredeti címe: Mistress of the Ritz

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Szerkesztő: Bucur Tünde Csilla

Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Melanie Benjamin

© Szűr-Szabó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Delacorte Press engedélyével készült, ami a Penguin Random House LLC egyik divíziójának, a Random House-nak az imprintje.

Borító: vintezis creative studio

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 499 527 2 (epub), kiadói kód: MX-1514e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Bennek,
akinek várnia kellett erre

LILY

Blanche meghalt.

A halál néha megváltás, és ez talán ebben az esetben is igaz. Valaha olyan eleven és tüzes volt, és így fogok rá emlékezni. Sok emlékem van róla: Blanche, ahogy a kézfején egy pohár pezsgőt egyensúlyozva egy matrózdalt énekel, Blanche, ahogy egy utcalányt charlestonra tanít, vagy ahogy gyöngéd együttérzéssel bánik valakivel, aki nem érdemli meg, vagy ahogy hátat fordít, és toporzékol, mint egy durcás gyerek.

Blanche, ahogy szenvedélyes bátorsággal száll szembe azokkal, akikkel nem kellene.

De a legtisztább emlékem róla, amikor először pillantottam meg abban a környezetben, ami a legjobban illett hozzá: a Ritzben. Az ő szeretett Ritzében.

BLANCHE NEM VOLT ott, amikor 1940-ben a nácik először megszálltak minket, mert akkor még Dél-Franciaországból tartott haza. De elmesélte, mi történt aznap.

Elmondta, hogy a Ritz alkalmazottai és vendégei először csak hallották a németeket, a hatalmas térre bedübörgő tankokat és dzsipeket, amik körbevették a magas obeliszket, melynek fenséges magasából maga Napóleon nézett le elszörnyedve. Aztán hallották a vasalt sarkú csizmák csattogását a macskaköveken és a járdán, előbb csak távolról, de aztán egyre hangosabban, ahogy a németek közeledtek, és egyre közelebb és közelebb értek. Az emberek a kezüket tördelték, összenéztek, aztán néhányan a lenti személyzeti bejárathoz rohantak. De nem jutottak messzire.

Maga a kistermetű, előkelő Madame Ritz a legjobb, régimódi, VII. Edward korabeli stílusú fekete ruhájában várakozott otthona, Párizs legpompásabb hotelének bejáratánál. Elöl összefont, felékszerezett ujjai remegtek, és nem is egyszer felpillantott néhai férje hatalmas portréjára, mintha a festett arcmás megmondhatná neki, mit tegyen.

Az alkalmazottak közül néhányan már a kezdetkor, 1898-ban vele, velük voltak. Emlékeztek az első alkalomra, amikor ez az ajtó kitárult, és a tündöklő, vidám, áhítattól csillogó szemű vendégsereg bemerészkedett a gazdagon díszített hallba (Monsieur Ritz sosem tűrt volna meg ún. „előcsarnokot” az új szállodájában, és nem kívánta, hogy egyszerű állampolgárok tegyék be a lábukat az aranyozott ajtón). Hercegek és hercegnők és a leggazdagabbak közül is a leggazdagabbak: Marcel Proust és Sarah Bernhardt. Aztán miközben a zenészek játszottak, a kristálycsillárok ragyogtak, és a konyha tálcaszám küldte fel Auguste Escoffier legcsodálatosabb kreációit – a vaníliakrémes, cukrozott levendulával és ibolyaszirmokkal ékesített habcsókokat, a bélszínszeleteket Rossini módra, a finom pástétomokat, sőt őszibarackos melbát Nellie Melba úrhölgy tiszteletére, aki megígérte, hogy később szerenádot ad a vendégeknek –, az alkalmazottak még utoljára megigazították az új egyenruhájukat és mosolyogtak. Alig várták, hogy tehessék a dolgukat: elszaladjanak valamiért, felemeljenek, szolgáltatást nyújtsanak, fényesítsenek, leporoljanak, feltöröljenek, daraboljanak, összehajtogassanak, megnyugtassanak, megjavítsanak, kényeztessenek, fűzőket fűzzenek be. Izgatottan várták, hogy részesei legyenek egy nagyszerű, új szálloda megnyitásának, az egyetlen olyan szállodának a világon, amelyben minden szobának saját fürdőszobája és telefonja van, és a gázlámpák helyett bevezették az új villanyáramot.

Az Hôtel Ritz, a Place Vendôme-on.

Ezen a napon nem mosolyogtak. Néhányan leplezetlenül sírtak, amikor a németek – vállukon puskával vagy a pisztolytáskában pisztollyal – berontottak a bejárati ajtón, poros fekete csizmáik bemocskolták a szőnyegeket. Nem vették le a sasjellel díszített parancsnoki sapkájukat. A szürkészöld egyenruhájuk, ami a paszuly zöldjére emlékeztetett, csúnya volt, és bántóan ütött el a hall ragyogó arany, márvány és kristály összhatásától, a falakon lévő díszes faliszőnyegektől és a lenyűgöző főlépcső szőnyegének fenséges királykékjétől.

Mindenkinek borsódzott a háta a karjukon viselt vérvörös karszalagtól, és rajta a horogkereszt fenyegető fekete pókjától.

Itt voltak a németek. Mindenkivel tudatták, hogy be fognak vonulni, miután a francia hadsereg széthullott, mint Monsieur Escoffier finom levelestésztás süteményei, a Maginot-vonalról kiderült, hogy csupán gyermeteg illúzió, a brit szövetségeseik pedig magukra hagyták Franciaországot, és Dunkirknél elmenekültek a La Manche csatornán át. A németek itt voltak. Franciaországban. Párizsban.

Az Hôtel Ritzben, a Place Vendôme-on.

1. FEJEZET

BLANCHE

1940 júniusa

A cipője.

Ez aggasztja, már ha ez egyáltalán felfogható ésszel. Hogy ezt a nőt ezen az iszonyatos napon mind közül éppen a cipője zavarja.

Mentségére szóljon, hogy ha azt vesszük, kicsoda és hova készül, akkor a cipő valóban probléma. A lábbeli ugyanis piszkos, vastagon borítja a rászáradt sár, a sarkát félretaposta. És amikor a férje lesegíti a vonatról, Blanche csak arra tud gondolni, mit szól majd Coco Chanel, az a rohadt dög, amikor meglátja. Hogy reagálnak valamennyien, amikor megjelenik a Ritzben a piszkos, kopott cipőjében, a formás vádliján gyakorlatilag széteső, felszaladt harisnyájában. Bár a harisnyával nem tud mit kezdeni – még Blanche Auzello sem vetemedne soha arra, hogy nyilvánosan harisnyát cseréljen –, alig várja, hogy találjon egy padot, hogy feltúrja a bőröndjeit, és keressen egy másik cipőt. Mielőtt azonban hangot adhatna ennek a vágyának, őt és a férjét magával ragadja – most akkor kik is ők? Franciák? Németek? Menekültek? – a riadt emberek tömege, akik kiözönlenek a Gare du Nord-ról. Kíváncsiak és rettegve szeretnék látni, mi történt Párizzsal a távollétükben.

Blanche és a férje nem különböznek a számtalan mosdatlan embertől: az álluk alatt, a fülük mögött, a térd- és könyökhajlatukban a szikkadt izzadságban por- és hamuüledék tapadt meg. Arcbőrük zsíros és kormos. Napok óta ugyanazt a ruhát viselik. Claude elcsomagolta a kapitányi egyenruháját, mielőtt elhagyták a kaszárnyát.

– Majd megint felveszem – nyugtatta meg Blanche-t, vagy ahogy az asszony sejtette, inkább önmagát –, amikor visszavágunk. Amit minden bizonnyal meg fogunk tenni.

De senki sem tudja, hogy ez a pillanat mikor jön el, vagy hogy egyáltalán eljön-e most, hogy a németek lerohanták Franciaországot.

A házaspár a pályaudvarról kiérve végre átnyomakszik a tömegen, hogy kifújják magukat, és próbálják a kezükből kicsúszó összes poggyászukat megtartani. Amikor kilenc hónapja bepakoltak, még fogalmuk sem volt, hány hónapig lesznek távol. Szokás szerint a pályaudvar előtti sorban keresnek taxit, de egy sincs, sőt egyáltalán nincsenek autók, csak egy magányos szekér, ami elé a világ legszomorúbb lovát fogták be, amit Blanche valaha is látott.

Claude a lovat nézi, felméri a nehéz légzését, a szájából csurgó habot, a bordáit, amik úgy állnak ki, mintha a húst lefaragták volna róluk, és megcsóválja a fejét.

– Ez az állat nem éri meg a holnap reggelt.

– Maga! – masírozik oda Blanche a szekéren ülő férfihoz, egy apró szemű, foghíjas mosolyú emberhez.

– Igen, madame? Tíz frank. Tíz, és bárhova elviszem Párizsban. Húsz kilométeres körben nekem van csak szekerem és lovam.

– Most rögtön fogja ki ezt az állatot. Maga gazember, ez a szerencsétlen jószág mindjárt összeesik, hát nem látja? Istállóba kell vinni, megetetni!

– Őrült kurva – motyogja a férfi, aztán sóhajt, és a gyalogosan nyüzsgő tömegre mutat. – Hát nem érti? A nácik lefoglaltak minden egészséges állatot, amikor bejöttek Párizsba. Csak ez a gebém maradt, hogy egy kis pénzt keressek.

– Nem érdekel. Húsz frankot fizetek, ha engedi, hogy ez az állat kis időre lefeküdjön.

– Ha lefekszik, többé nem kel fel. – A férfi a görbe lábán dülöngélő szerencsétlen állatra néz, aztán vállat von. – Úgy számolom, hogy három, talán négy fuvart bír még ki, aztán vége. És nekem is.

– Majd én megteszem, maga…

De Claude közben odaér a feleségéhez, és elvonszolja, bár Blanche próbálja rávetni magát a boldogtalan állatra és a férfira.

– Csitt, Blanche, csitt. Mennünk kell. Nem menthetsz meg Párizsban minden nyomorultat, szerelmem. Főleg most nem.

– Próbálj csak megakadályozni benne! – De Blanche hagyja, hogy a férje elterelje az állomástól. Ugyanis egy fontos tényen nem tud változtatni. Az Auzello-házaspár még mindig messze van a Ritztől.

– Táviratoznom kellett volna, hogy várjon minket valaki – mormolja Claude, és egy piszkos zsebkendővel törli a homlokát. Rápillant, és megvonaglik az arca. Blanche férje úgy vágyik egy tiszta zsebkendőre, mint Blanche egy tiszta cipőre. – De…

Blanche bólint. A város lerohanása közben elvágták az összes távíró- és telefonvonalat, ami Párizst összekötötte a külvilággal.

– Monsieur! Madame! – Két vállalkozó szellemű fiatal fiú bukkan fel, és felajánlják, hogy három frankért elviszik Auzellóék csomagjait. Claude beleegyezik, és a suhancok nyomába erednek az általában kaotikus párizsi utcákon. Blanche-nek akaratlanul is eszébe jut, amikor először próbálta megkerülni a Diadalívet a számtalan sávban, összevissza hajtó, dudáló autókkal teli körkörös téren. Ma azonban megdöbbenti a forgalom teljes hiánya.

– A németek elkoboznak minden kocsit – közli az egyik fiú, egy magas, sápadt legényke, akinek szőke a haja, és eltört a metszőfoga, de az olyan fiatalok hetykeségével beszél, mint aki abban a szokatlan helyzetben van, hogy többet tud a nála idősebbeknél. – A hadseregüknek.

– Előbb robbantanám fel az autómat, mint hogy a boche-nak adjam – motyogja Claude, és Blanche-nak már a nyelve hegyén van, hogy emlékeztesse, nincs is kocsijuk, de aztán mégsem teszi. Még Blanche is tudja, hogy nincs itt az ideje, hogy erre felhívja a figyelmét.

Miközben a szedett-vedett kis csapat továbbmegy, Blanche-nak feltűnik még valami: a csend. Nemcsak az állomásról kiözönlő, döbbent emberek hallgatnak, akik úgy öntik el a várost, mint egy sáros pocsolya eső idején, hanem mindenütt csend van. Párizsban egy valami adott, az emberi beszéd: a kávéházak asztalai mellett ülő, szeszélyes vendégek a nap színéről vitatkoznak. A járdákon is nagy szokott lenni a zsúfoltság: párizsiak állnak meg, hogy kifejtsék a véleményüket, mutatóujjukkal bökdösik a társuk mellkasát, miközben politikáról, az öltönyük szabásáról vagy a legjobb sajtüzletről vitatkoznak. Mindegy, hogy miről, az sosem számít. Blanche nagyon is jól tudja, hogy a párizsiak imádnak fecsegni.

Ma üresek a kávéházak. És a járdákon sincs egy lélek sem. Az üres kertekben sem játszanak az egyenruhás, harsány iskolás gyerekek. Nem énekelnek a taligájukat toló utcai árusok, és a kereskedők sem alkudoznak a szállítóikkal.

Blanche mégis érzi magán a tekinteteket. Ebben egészen biztos. A kíméletlen napsütés melege ellenére is megborzong, és kezét a férje karjába fűzi.

– Nézd csak! – suttogja Claude, és az ég felé biccent a fejével. Blanche engedelmesen követi a tekintetét: a manzárdtető alatti ablakokban emberek csoportosulnak, és titkon kilesnek a csipkefüggönyök mögül. Blanche pillantását valami még feljebb, az ég felé vonzza. Valami csillogó van közvetlenül a tetőn, ami visszaveri a fényt.

Fénylő puskát tartó náci katonák, akik lenéznek rájuk.

Blanche remegni kezd.

Eddig a pillanatig nem találkoztak egyetlen katonával sem. A németek még nem érték el Nîmes-t, ahol Claude a „furcsa háború” eleje óta helyőrséget látott el. Még a Párizsba tartó vonaton is, ahol mindenki rettegett, hogy bombázókról fogják lőni őket, ahogy sok más menekülőt, és bár minden menetrend – és nem menetrend – szerinti megállóban hirtelen mindenki elhallgatott, és visszafojtott lélegzettel félt attól, hogy német szavakat hall, német csizmák csattogását, német lövéseket, Auzellóék egyetlen nácival sem találkoztak.

De most igen. Most, hogy itt vannak. Otthon. Az ördögbe is, tényleg megtörtént. A nácik valóban elfoglalták Párizst.

Blanche nagy levegőt vesz, a bordái fájnak, a gyomra korog, nem emlékszik, mikor ettek utoljára, és továbbgyalogol a tönkrement cipőjében. Végül kiérnek a Place Vendôme macskaköves hatalmas terére. Itt sincs senki. Csak katonák.

Blanche felhördül, ahogy Claude is. Ugyanis náci tankok állnak a téren. Körbeveszik Napóleon szobrát. Óriási, kiengedett fekete horogkeresztes náci zászló lóg több ajtó, köztük a Ritz bejárata felett is. A férje szeretett Ritzén. Vagyis az övén is. Az ő Ritzük bejárata felett.

A bejárathoz vezető lépcsősor tetején két náci katona áll. Fegyverrel.

Zörgés hallatszik. A fiúk eldobták a bőröndöket, és úgy elinalnak, mint a rémült nyulak. Claude utánuk néz.

– Talán inkább a lakásunkra kellene mennünk – veszi elő megint a piszkos zsebkendőjét. A férje ma először – először, amióta ismeri – elbizonytalanodik. És ez az a pillanat, amikor Blanche tudja, hogy minden megváltozott.

– Butaság – jelenti ki, és érzi, hogy a vére forrón zubog az ereiben. Különös vér ez, nem az övé, hanem egy bátor asszonyé, akinek nincs rejtegetnivalója a nácik előtt. Önmagát is meglepi, ahogy Claude-ot is, hogy összeszedi a bőröndjeiket, és nagy léptekkel egyenesen a bejáratnál álló katonák felé indul.

– A bejáraton megyünk be, Claude Auzello. Mert te a Ritz igazgatója vagy.

Claude már tiltakozna, de most az egyszer nem vitatkozik vele. Hallgatásba merül, miközben a két őrségben álló katona felé tartanak, akik tesznek két lépést feléjük, de hála az égnek, nem fogják rájuk a puskájukat.

– Ő Claude Auzello, a Ritz igazgatója – jelenti be Blanche legjobb német tudásával, ez a gördülékeny magabiztosság meglepetést okoz nekik, ahogy kétségkívül a férjének is. Elvégre a férfi szerint az amerikai születésű felesége olyan csapnivaló akcentussal beszél franciául, amilyet még nem hallott, ezért is olyan elképesztő most a hibátlan német beszédét hallani.

Igaz viszont, hogy Auzellóék megismerkedésük óta meglepik egymást.

– Frau Auzello vagyok. Most azonnal beszélnünk kell egy tiszttel. Mach Schnell!

A katonák riadtnak látszanak, és az egyik beszalad a szállodába.

– Mon Dieu, Blanche – súgja oda Claude, és Blanche abból, ahogy a férje keze szorosabban markolja a bőröndök fülét, látja, hogy Claude-nek minden lelkierejére szüksége van, hogy a dühítő francia katolikus szokás szerint ne vessen keresztet.

Noha minden tagja reszket, Blanche kihúzza magát, méghozzá parancsolóan, és mire a tiszt, egy vörös képű, alacsony ember felbukkan, már azt is pontosan tudja, mit fog mondani.

Hiszen ő Blanche Ross Auzello. Amerikai. Párizsi. És sok minden más a múltban, a jelenben és a jövőben, amit mostantól el kell titkolnia. De nem titkolta-e az elmúlt húsz évben ezek többségét? Tehát jól megy ez neki. Mármint a megtévesztés. És el kell ismernie, hogy a férjének is.

Talán ez az, ami szorosabban köti őket össze, mint amennyire szétválasztja.

– Herr Auzello! Frau Auzello! Örülök a találkozásnak! – A hadtestparancsnok bukdácsol ki az ajtón, hogy üdvözölje őket. A hangja németesen behízelgő és gurgulázó, de kifogástalanul beszél franciául. Meghajol Claude előtt, és Blanche keze után nyúl, hogy megcsókolja, de Blanche még időben a háta mögé kapja.

Mert hirtelen már a keze is remeg.

– Isten hozta vissza önöket a Ritzbe! Olyan sokat hallottunk önökről. Azért vagyok itt, hogy elmagyarázzam, hogy a vezetőséget áthelyezték a másik oldalra. – A náci egy fejbiccentéssel jelzi az épület mögötti rue Cambont. – Mi… mi, németek… a személyzet vendégszeretetének hála otthonosan érezzük magunkat a Place Vendôme felőli oldalon. A többi vendégük mind a rue Cambon felőli oldalon van. És vettük a bátorságot, hogy az ön személyes tárgyait átvigyük az irodájából, és elhelyezzük a túlsó oldali előcsarnok felett a galérián. A személyzet nagy része sértetlen, és várja az utasításait.

– Rendben, rendben – hallja Blanche a saját válaszát, mintha csak naponta találkozna egy náci tiszttel, és az előadása akaratlanul is csodálattal tölti el. Az ördögbe is, hogy éppen a német invázió kellett ahhoz, hogy olyan színésznővé váljon, akivé mindig is szeretett volna. – Ezt el is vártam. És most lenne olyan kedves utasítani az embereit, hogy vigyék hátra a bőröndjeinket?

Claude felé fordul, hogy biztatóan rámosolyogjon, és ijedten látja, hogy a Dél-Franciaországban szerzett pirospozsgás barnaság alatt a férje arca elsápad. Amikor a két katona kezdi összeszedni a bőröndjeiket, arra is felfigyel, hogy Claude szorosan markolja a diplomatatáskáját, amikor a katonák érte nyúlnak, az erőfeszítéstől kifehérednek a bütykei, a nyakán megrándulnak a vastag izomkötegek. Kérdő pillantást vet Claude-ra, akinek azonban simák és nyugodtak maradnak a vonásai.

Követik a két katonát a téren át, és balra fordulnak a keskeny, bár rendkívül elegáns rue Cambonra. Blanche itt ismét érzi magán a pillantásokat. Odanyúl, és megragadja Claude másik kezét, és a férje erősen belekapaszkodik. Így összefonódva nem inoghatnak meg, Blanche ebben egészen biztos. Ez az egyetlen, amire meg merne esküdni ebben az elképzelhetetlen, Csodaországba illő pillanatban, amikor semmi sem úgy van, ahogy lennie kellene.

Amikor náci katonák kísérik Auzellóékat a Ritz hátsó bejáratához.

Belépnek a katonák mögött a kisebb bejáraton, és a zsebkendőnyi előcsarnokot azonnal ismerős arcok töltik meg: rémültek és sápadtak, de megkönnyebbült mosolyra húzódnak a szájak, amikor meglátják Auzellóék visszatértét. Blanche is mosolyog, mindenkinek odabiccent, de nem állnak meg beszélgetni. Blanche érzi, hogy a férje most képtelen a hazatérés érzelmeit átélni, alávetni magát a személyzet – valójában, a szó igazi értelmében a családja, a gyermekei – üdvözlésének, azokénak, akiket egy éve hagyott itt. A férje máskor magára hagyná, míg mindenről ki nem faggatná a többieket, az irodájában kibontana egy üveg vörösbort, meghallgatná a történeteket, amik csak most hangozhatnak el, a visszatértekor: hogy a fiatal virágáruslány kilépett, mert hozzáment a szeretőjéhez, és már más szállítja a vajat, mert a régi árus meghalt, és a gyerekei eladták a tejgazdaságát.

De Blanche gyanítja, hogy a történetek, amiket ma Claude hallana, nem szólnának kellemes, triviális eseményekről. Az invázió felfordulásában alkalmazottak eltűnéséről, csatában elhunyt fiatal londinerekről és a fiatal, Chabat vezetéknevű, csinos virágáruslányról szólnának, aki végül mégsem ment férjhez, hanem kétségbeesetten próbál vízumot szerezni Angliába. Történetek hangzanának el arról, hogy a nácik hogyan akarják igazgatni a szállodáját; igen, a férje a sajátjaként gondol a Ritzre, jóllehet a valódi tulajdonos César Ritz családja. Az ő Claude-ja e tekintetben fennhéjázó, és ha Blanche őszinte akarna lenni – amit napjában legalább egyszer megenged magának –, ez az egyik tulajdonsága, amit a legjobban csodál benne.

Claude rettenetesen siet, hogy a lakosztályukba érjenek. Blanche kénytelen gyorsabban szedni a lábát, hogy lépést tudjon tartani vele és a katonákkal, akiknek vasalt orrú fekete csizmája keményen vágódik a bársonyos szőnyegbe. Észreveszi, hogy azon tépelődik – hiszen mindig is a Ritz igazgatójának feleségeként gondolkodik! –, kibírja-e a szőnyeg az efféle megpróbáltatást. Sokkal inkább hozzászokott a finom bőrsarokhoz. És erről rögtön eszébe jut a saját cipője, amivel szintén piszkot dörgöl a szőnyegbe, és hosszú idő óta először érzi magát kevesebbnek a környezeténél.

Blanche az évek során megszokta, hogy a Ritzhez méltóan öltözködjön. Van ebben a helyben valami, ami arra ösztönzi az itt lakót, hogy a legjobb ruháját viselje, egyenesebben üljön, halkabban beszéljen, a legszebb ékszereit akassza a nyakába, és még utoljára a tükörben ellenőrizze a külsejét, mielőtt kimerészkedik a márványfolyosókra, ahol mindig minden felület ragyog és fénylik. Azok, akiknek az a feladata, hogy minden tündöklő legyen, rejtett tárolószobák ajtajai mögé húzódnak vagy sebesen befordulnak a sarkon, ha meglátnak egy vendéget, és így az összhatás egy tündérkastélyra emlékeztet, ami éjszaka előbújó manók szeretetteljes gondoskodását tükrözi.

De most meglátja a hatalmas cserepekben növő pálmák mellé tűzött, közszemlére tett náci zászlókat. A fényűző folyosókon és ülőhelyeken teljes a csend, és az embernek olyan érzése támad, hogy minden csillogó ajtóra fület szorítanak, figyelnek, hallgatóznak. És Blanche megint megfeledkezik a cipőjéről.

AUZELLÓÉKAT VÉGÜL BEKÍSÉRIK a régi lakosztályukba, ami eddig is a szálloda rue Cambon felőli oldalán volt. A katonák takarosan elrendezik a bőröndöket, de Blanche, ha agyonütik, akkor sem ad borravalót egy nácinak, csak biccent, amikor a katonák kimennek. Claude és Blanche elfordulnak egymástól, mintha a hazatérés ténye – bármily lidérces is – egyszerűen túl sok lenne ahhoz, hogy elfogadják. Turistaként járkálnak a szobákban, és mindent felmérnek. Blanche döbbenten látja, hogy vékony porréteg fed mindent. Azelőtt elképzelhetetlen volt az ilyesmi. Az aranyozott tapétán is törésvonalakat fedez fel; lehet, hogy bombákat dobtak le a megszállás előtt a közelben? A levegő áporodott, mintha a kis, legalábbis ritzes mértékkel kicsi lakosztály lélegzet-visszafojtva várta volna a visszatérésüket. Blanche kinyit egy ablakot, és látja, hogy alatta náci katonák verődtek össze, beszélgetnek, nevetgélnek. Vidámak, mint a vakációzó iskolásfiúk.

– Az előbb odakint miért viselkedtél úgy, mint egy bűntudatos gyerek? – kérdezi. Megborzong, és elhúzódik az ablaktól, majd végre Claude felé fordul, aki még mindig az aktatáskát szorongatja.

– Papírok… – A férje reszketeg hangon felnevet, csinos kis bajusza megremeg, és kissé kiguvadó szemével gyors egymásutánban pislog. – Jaj, Blanchette, te butuska teremtés! Iratokat hoztam magammal – üt a táskára. – Illegális papírokat. Kitöltetlen utazási engedélyeket és leszerelési iratokat. Elloptam őket a laktanyából, hogy felhasználhassam őket itt, Párizsban… ha valakinek szüksége lenne rájuk. Börtönbe vetettek volna, ha a nácik megtalálják nálam.

– Jézusom, Claude! – Most Blanche-on van a sor, hogy elsápadjon, amikor elképzeli a jelenetet. – Jaj, Claude, igazán szólhattál volna, amikor elutaztunk Nîmes-ből!

– Éppen ellenkezőleg – rázza a fejét Claude, és az inggallérját próbálja meglazítani. – Szó sem lehetett róla, Blanche. Vannak dolgok, amikről nem tudhatsz. A saját érdekedben. – Blanche férje, idegesítően francia hitvese ismét a régi: a maga szabályaival, kinyilatkoztatásaival és kioktatásaival. Tizenhét éve házasok, és még mindig megpróbál engedelmes francia feleséget faragni a lázadó amerikai csitriből.

– Jaj, Claude, csak nem kezdjük megint ezt a cirkuszt? Azok után, amin az elmúlt évben átmentünk? A mai nap után?

– Fogalmam sincs, mire célzol, Blanche – mondja a maga nagyképű módján a férje, és máskor ez olyan lenne, mint bikának a vörös posztó, ami dühre sarkallja. Hirtelen lelkifurdalással emlékszik vissza, hogy a tapéta szakadásai közül némelyik már az elutazásuk előtt ott volt. Falhoz vágott gyertyatartóknak és vázáknak köszönhetően, a házasság alapvető természetét illető megszámlálhatatlan vitájuknak köszönhetően. Sőt kimondottan az ő házasságukénak.

Blanche azonban kimerült és rémült ma, nincs ereje veszekedni. És hirtelen szomjúság is gyötri. Mikor ivott utoljára? Napokkal ezelőtt. Nevet, bár a hang fémesen cseng a fülében. A német megszállás pokolian leszoktatja az embert az ivásról.

– Akkor hát ennyi volt – jegyzi meg, és meglepi, hogy egy váratlan könnycseppet kell letörölnie. – De jó volt, míg tartott.

– Hogy érted? – kérdezi a homlokát ráncolva Claude, aki rejtekhelyet keres a szobában a csempészett iratoknak.

– Úgy, hogy végül is semmi sem változott. A Nîmes-ben töltött időszak után, amikor mi… amikor majdnem házasságban éltünk. Lehet, hogy Párizs német uralom alatt nyög, de te még mindig hazudsz nekem.

– Nem, nem, erről szó sincs! – tiltakozik Claude, Blanche meglepetésére szomorúan. Egy asztalra ejti az aktatáskát, mintha elfogyott volna az ereje, és nem bírná tovább elviselni a terhét, a vonásai ellágyulnak, és most csaknem olyan fiatalnak és befolyásolhatónak látszik, így csaknem úgy tud mosolyogni és nevetni, mint a megismerkedésük idején. Egy pillanatig megbánás látszik rajta, és a szíve felett összekulcsolt kézzel, mint egy fiatal lány, egy ostoba, de reménykedő fiatal lány, Blanche odahajol hozzá.

De aztán Claude nem ad magyarázatot, hogy valójában miről nincs szó, ezért Blanche megvonja a vállát – ez az egyetlen dolog, amit a férje szerint éppen olyan jól csinál, ha nem jobban, mint egy francia nő –, és nekifog a kicsomagolásnak.

– Nos – nyújtózkodik Claude, és ívbe görbíti a hátát, ami ijesztően megroppan, és higgadt arca olyan fáradt, hogy Blanche a csalódottsága ellenére is egy pillanatig csak az után sóvárog, hogy fürdővizet engedjen neki, és fürdés után lefektesse. – Most fel kell keresnem Madame Ritzet, és meg kell néznem, mi folyik a túloldalon, ahol a jelek szerint a németek laknak. Nácik César Ritz palotájában! Mon Dieu! Monsieur Ritz biztos forog a sírjában.

– Menj csak, menj! Addig úgysem lehet semmi hasznodat venni, amíg be nem jártad az imádott Ritzed minden zugát. Ismerlek, Claude Auzello. De azért visszamegyünk később a lakásunkba? Hogy megnézzük, minden rendben van-e? – Blanche-nek először jut eszébe az Eiffel-torony tövében, az Avenue Montaigne-n lévő tágas lakásuk. Az Auzellók úti célja a Nîmes-ből való visszavonulás felfordulásában első pillanattól fogva a Ritz volt. Ez számukra az igazi mágneses középpont. De van egy másik tartózkodási helyük is, amit nem szálltak meg a nácik. És Blanche bőre viszketni kezd a tudattól, hogy itt minden sarkon náci katonák leselkednek rájuk, és legszívesebben menekülne, elrejtőzne. A rettenthetetlen szélhámos, aki a szálloda előtt a náciknak parancsolgatott, mintha azok a cselédei lettek volna, már sehol sincs. A helyén egy egyszerű asszony áll.

Egy ijedt teremtés, akinek nincs igazi otthona, aki idegen egy félelmetes ellenség által megszállt országban, és emiatt őrjítően rászorul a férjére, aki gyakrabban okoz csalódást, mint ahányszor nem.

Legalább olyan sokszor, mint ő a férjének.

– Szerintem nem – jelenti ki Claude a hangjában megbúvó szokásos és dühítő felsőbbrendűséggel, és Blanche a jelenlegi lelkiállapotában megkönnyebbülten hallja ezt. – Ha jegyrendszert vezetnek be vagy hiány lesz, jobb, ha itt vagyunk, a Ritzben. Bizonyosra veszem, hogy a németek gondoskodnak róla, hogy mindenből a legjobbat kapják, mi meg elleszünk a maradékon. – Némi tétovázás után Claude a feleségéhez lép. Átöleli, és a fülébe súg.

– Bátor voltál ma, Blanchette-em – súgja érzelmesen, és Blanche akaratlanul is megborzong, aztán jobban elfészkelődik a karjában. – Nagyon bátor. De talán jobb, ha inkább egy kis gyávasággal próbálkozol, rendben? Amíg meg nem látjuk…? Amíg meg nem látjuk.

Blanche bólint. Claude logikusan gondolkodik. Ó, ezzel sosincs baj, az ő Claude-ja mindig észszerű, kivéve egy területet. Egy nagyon fontos területet. Blanche mégis elgyengülve, még jobban hozzásimul. A férje nem magas, nem széles vállú vagy izmos, Blanche mégis úgy érzi, hogy Claude megvédi. Kezdettől így érezte: egy olyan férfi, aki olyan magabiztos, mint Claude, olyan bosszantóan egyenes és illedelmes, képes erre. Még akkor is, ha a keze kicsi, a nyaka olyan karcsú és finom, mint egy táncosé. Blanche ezért belekapaszkodik, hisz végtére is rajta kívül senkije sem maradt. Amikor a világ kezdett összeomlani, visszamehetett volna Amerikába. Csatlakozhatott volna egy másik országban egy régi szeretőjéhez, aki minden valószínűség szerint e groteszk cirkusz biztonságos kulisszái mögött maradt volna. De nem, ő itt maradt Franciaországban, ezzel a férfival, ezzel a férjjel.

Egy nap majd eljut odáig, hogy feltegye magának a kérdést, hogy miért. De ez nem az a nap, ma már túl sok mindenen ment át. És átkozottul sóvárog egy ital után.

AMINT CLAUDE TÁVOZIK azzal az ígérettel, hogy nem marad sokáig – amiről mindketten tudják, hogy nem tartja be –, Blanche úgy dönt, hogy alaposan szemügyre veszi magát a tükörben. Napok óta nem nézett bele. A szőke haj nem természetes, a jobb kéz gyűrűsujján a rubingyűrű nem valódi. Évekkel ezelőtt zálogba adta, és egy hamisítvánnyal helyettesítette, de Claude-nak sosem árulta el, mert a férje nem helyeselte volna az okot. A nyakában lógó finom aranykereszt, a férje nászajándéka, nos, egy vicc, ahogy akkoriban gondolta, de hamarosan rájött, hogy annak éppen az ellenkezője; a táskájában lévő útlevél, amit mindennap magánál hord, nos, valójában ez is mind vicc, ha az ember leás a mélyére, gondolta keserűen.

Most minden egy vicc. Egy bohózat. Egy komédia.

Ez az új valóság, ez az új lidércnyomás, amiben találja magát… messze esik, fényévekre, biblikus évekre attól a Párizstól, attól a Ritztől, attól a férfitól, akivel megismerkedett, amikor Amerikából idehajózott. Tizenhét éve történt. Egy örökkévalósággal ezelőtt.

Egy álomnyira. Vagyis inkább többre, több álomnyira. Jórészt megvalósulatlanokra.

Amint azt Blanche Auzello jól tudja, az álmok hajlamosak megvalósulatlanok maradni.

2. FEJEZET

CLAUDE

1923

Hol volt, hol nem volt, még a nácik érkezése előtt

Hé, figyeljen már! Hé, miszter, hé!

A fiatalember felpillantott a főkönyvből. Máris ráncolta a homlokát. Nem lepte meg, hogy egy amerikai ordibál az Hôtel Claridge előcsarnokának másik végéből. Harsány, fülsértő, követelőző hang volt. Az amerikaiak úgy beszéltek, mintha azt hinnék, hogy az egész világ hallani akarja őket. Nem ismerték a diszkréciót.

De ők fizették a bérét, így némi erőfeszítéssel kisimította a homlokát.

Párizst, az ő Párizsát elözönlötték ezek a lármás jövevények. Természetesen a világháború miatt. Az elbizakodott amerikai katonák, akik azzal hencegtek, hogy az utolsó pillanatban megmentették a világot, bár csak alkonyatkor érkeztek meg, és nem hajnalban, úgy döntöttek, hogy többet is szeretnének látni a „vidám Pári’”-ból, ami eltávozáskor csak csábítóan felsejlett a horizonton. Ezért aztán tömegesen lepték el a várost, magukkal hozták a nőiket, megszállták a kávéházakat, kávét kértek az étel mellé – micsoda képtelenség! –, és addig vedelték az abszintot, míg meg nem vakultak. És folyton járt a szájuk, még az idegenekkel is örökösen szóba elegyedtek. Éppen tegnap az egyik letelepedett a fiatalember mellé egy székre a kávéházi asztalhoz, és megjegyzést tett arra, milyen kicsi a szék. – Bud vagyok – mondta aztán. – És magát hogy hívják?

A fiatalember természetesen nem árulta el a nevét. Mi köze hozzá ennek az amerikainak? Sosem fogja megérteni az amerikaiaknak ezt a kényszerét, hogy a jelenlétüket mindenütt tudassák. Miért érdekelne ez bárkit?

A párizsiak mindennél jobban vágytak arra, hogy békén hagyják őket. Engedjék őket gyászolni, mert ők haltak meg és vesztek oda. És különösen az amerikai fiatalemberekre nehezteltek, mert 1923-ban Franciaországban alig maradtak hatvan év alatti férfiak.

De az amerikaiak fütyültek mindenre: fehér fogsorukat kivillantva szélesen mosolyogtak, hatalmas kezükben rengeteg frankot lengettek, és szüntelenül azon lelkendeztek, milyen olcsó minden. Valójában pedig azt mondták ezzel, hogy „nem vagyunk szövetségesek, jobbak vagyunk nálatok”.

De a fiatalember, akit Claude Auzellónak hívtak, elfojtotta a haragját és az undorát, mert a megélhetése függött ezektől a jókedvű külföldiektől, akiknek hajóját Calais-ban mosta partra a víz, majd idesodorta őket a Szajna, mint a szemetet.

– Miben segíthetek? – sietett oda a harsány amerikai nőhöz, aki az előcsarnok túlsó végéből integetett neki.

– Köszönöm, Mr…?

– Auzello. Monsieur Auzello. Azért vagyok, hogy kielégítsem minden igényét. – Kissé meghajolt, és a kis réztáblát matatta a kabátján, amin az Hôtel Claridge-ben betöltött magas rangja állt: igazgatóhelyettes.

– Nahát, maga igazán nagyszerű! – Ez a pimasz nőszemély a szempilláját rebegtette előtte. A harmincas éveiben járhatott, amit Claude gyakorlott szemmel azonnal meglátott. Vagyis inkább a harmincas évei végén. Apró ráncaiban megült a púder, játék babáéhoz hasonló ajkán túlságosan vörös volt a rúzs az arcszínéhez képest. Szőke volt, természetes szőke, amennyire Claude meg tudta ítélni. Magas volt, széles vállú, és tele volt aggatva szőrmékkel és ékszerekkel, amiktől szedett-vedett karácsonyfának látszott.

– Jaj, Pearl, igazad volt. Ez a vég, tényleg a vég!

Egy újabb rámenős amerikai nő! Claude sóhaját visszafojtva fordult felé, hogy üdvözölje, és a száját máris a profikra jellemző mosolyra akarta húzni. De a nő látványától arcára fagyott a mosoly, valami elszabadult a mellkasában, és életében először átfutott a fején, nem találta-e el Cupidó nyila őt, Claude Auzellót is.

Ugyanis a nő, aki gyors léptekkel odasietett az amerikaiakra jellemző magabiztossággal előrenyújtott kézzel, a legszebb nő volt, akit életében látott. Ő is szőke volt, bár Claude gyanította, hogy hajfesték segítségével, de mit számított, ha egyszer tökéletesen állt neki? Hatalmas, csillogó barna szeme volt. A szőke haj és barna szem kombinációja volt az, aminek Claude sosem tudott ellenállni.

De nem annyira a színek dermesztették meg a szívét, hanem a mosolya, ami ragyogó volt és természetes. Fiatalabb volt, mint a társnője, legalább tíz év volt köztük a korkülönbség, és ez az amerikai szépség még harmatos rózsaszál volt. És magas is – minden amerikai nő magas volt –, így Claude-nak kicsit fel kellett néznie rá, hogy táncoló tekintetük találkozzon.

– Most először látogat el hozzánk, mademoiselle?

– Először járok New Yorkon kívül. El sem hiszem, hogy itt vagyok! – Milyen elbűvölő!, gondolta Claude. Semmi előkelősködő színlelés vagy megjátszás, amire az első alkalommal ide látogatók törekszenek. Ez a fiatal nő egyszerűen csak repes a boldogságtól, és fütyül rá, ki tud róla.

– Akkor személyesen gondoskodom róla, hogy megmutassam Párizst – döntött gyorsan Claude.

Az Hôtel Claridge igazgatóhelyetteseként Claude Auzello már nem egyszer vezetett körbe gyönyörű nőket Párizson, és ezt a pozíciójával járó kiváltságnak tekintette. Ha kínosan őszinte akart lenni, azt is be kellett vallania, hogy éppen a múlt hónapban akadt egy kis… félreértés… egy gyönyörű nő és közte, ami ahhoz vezetett, hogy amikor a gyönyörű nő kijelentkezett a szállodából, mindenkit biztosított afelől, hogy Claude-ot terhelik a költségei. Az üzleti tranzakciót valószínűleg sosem beszélték meg a Maximban elköltött éjféli vacsorák közben, amikor ez a gyönyörű nő olyan elbűvölően fogékony volt a pezsgőre és Claude nőknek szánt bókjainak teljes fegyvertárára.

A szállodaigazgató természetesen – és helyénvalóan – megbüntette, és figyelmeztette, hogy a jövőben legyen diszkrétebb.

Diszkréció! Nos, igen, egy francia férfi számára hasznos volt, főként annak, aki ép bőrrel úszta meg a háborút. Claude életét egy hirtelen vizelési roham mentette meg, és ezt a szerencsés apró részletet sosem emlegette. Elhagyta az őrhelyét, hogy könnyítsen magán, és míg a bokorban állt, a kunyhót közvetlen tüzérségi találat érte. Mindezért kitüntetést kapott; lám, az élet tartogat ilyen véletleneket! És így gyerekkori barátainak többségétől eltérően életben maradt, hogy élvezzen egy olyan Párizst, ahol öt gyönyörű nő is jutott egy épkézláb fiatalemberre. – Claude – mondta neki az apja a leszerelése utáni első könnyes ölelésükkor –, Claude, édes fiam. Franciaország a tiéd, szabadon rendelkezhetsz vele. A nemzet hálás. El ne mulaszd ezt az esélyt!

Nem mulasztotta el, cher papa. Nem bizony.

– Megkérdezhetem, milyen név alatt foglaltak szobát? – kérdezte most behízelgően.

– Pearl White – jelentette ki az idősebb amerikai nő.

– Az én nevem Blanche. Hm… Ross, Blanche Ross – válaszolta a fiatalabb félénk mosollyal és némi habozás után, mintha most először próbálgatná a nevét.

Követték Claude-ot a recepcióhoz, ahol átnyújtották az útleveleiket. A férfi ellenőrizte őket, majd némi tétovázás után visszaadta.

– Ah. Minden rendben – mondta Claude mosolyogva az elbűvölő Mademoiselle Rossnak.

Aláíratta velük a bejelentőkönyvet – Mademoiselle Ross aláírása igencsak lendületes volt, és két sort is elfoglalt –, majd átadott két kulcsot. Amikor Mademoiselle Rossnak adta át a kulcsot, vigyázott, hogy az ujjai érintsék a hölgy kesztyűjének izgató ujjvégeit, és egy pillanatig még ott is időztek, mielőtt – hogy is uralkodhatott volna magán? – csókot lehelt a hölgy kezére, ami meglepett felkiáltást csalt ki Mademoiselle Rossból.

– Így fogadjuk a gyönyörű nőket Franciaországban – érintette meg csinos kis bajszát Claude. A bajusz ügyes kellék volt, hiszen érettségben az arca nem tartott lépést a személyiségével.

– Hogy maga milyen arcátlan! – mosolygott Mademoiselle Ross Claude-ra, és az arca édesen elpirult. A szokásos amerikai sminket viselte: vörös rúzzsal cakkosra festette a száját, szemceruzával szépségpöttyöt rajzolt az egyik orcájára. Aranyszőke haját bubifrizurára vágatta, és az új divatnak számító, lapos mellkasú, hosszított derekú ruhát hordta, amit a „20-as évekbeli modern stílusnak” neveztek, de ami ennek a hölgynek a dús keblén fondorlatosan megfeszült.

– Arcátlan? – Most Claude-on volt a sor, hogy meglepődjön, hiszen büszke volt az angoltudására. De a szó ismeretlen volt számára ebben a szövegkörnyezetben. – Mint aki arctalan?

– Mint egy nőcsábász.

Claude zavarodottan rázta a fejét. Az arca égett a fiatal nő vidám ugratásától.

– Mint Valentino… hallott már róla?

Á! Claude arca felderült. Hát hogyne, sok filmben látta már Rudolph Valentinót. Monsieur Valentino nevetséges figura volt a sok fogával és a szemforgatásával, a gyönyörű nők mégis láthatóan ellenállhatatlannak tartották. Akkor ezt most akár bóknak is veheti!

– Rudy nem nőcsábász – legyintett elutasítóan az idősebb nő. – Hanem egy homokos. Hollywoodban ez köztudott.

Claude elszörnyedt. Micsoda nyelvezet!

– Higgyen Pearlnek – tette meleg kezét Claude bicepszére Blanche, és Claude rögtön meg is feszítette szürke hajszálcsíkos zakója alatt. – Pearl is filmsztár. Látta már a vásznon, ugye? A Pauline életveszélyben című filmben? Ő Pauline, személyesen!

Claude sosem hallott Pearl White-ról vagy Pauline-ról, de természetesen úgy tett, mintha hallott volna. Hogy lehet ez a durva asszony filmsztár, kérdezte magától, hiszen most itt, az Hôtel Claridge halljában benyúlt a ruhakivágásába, hogy helyreigazítsa az egyik mellét? Claude Auzellót kétségek gyötörték.

– Magától értetődik – válaszolt a bájos Mademoiselle Rossnak. – Sok amerikai filmet látok. Nagyon népszerűek Franciaországban. Sokszor megszállt nálunk Mademoiselle Gloria Swanson is – húzta ki magát büszkén. Nagyszerű élmény volt, mert Mademoiselle Swanson ragyogó jelenség és az újságok sok fényképét leközölték, amint a Claridge előcsarnokában áll.

– Gloria? Az a kis vakarcs? Ha engem kérdez, csak egy divatbáb.

– Én is filmsztár leszek – vallotta be a fejét szerényen lehajtva Blanche. Elpirult, mintha ő maga sem hinne benne igazán. – Ezért vagyunk itt Párizsban. Hogy filmeket készítsünk.

– Á! – Claude nem tehetett róla, hogy a hallottak kiábrándították. Ezt maximálisan elfogadhatatlannak tartotta. Míg a Claridge hírnevét öregbítette, ha egy filmsztár tisztelte meg az előcsarnokát, addig egy sztár, kivált reménybeli sztárocska a szó legtisztább, gyakorlati értelmében az Hôtel Claridge rangban magasabbra vágyó igazgatóhelyettesének színvonala alatt volt. Az ilyenek nyilvánosságra sóvárogtak, és vad dolgokat műveltek: szökőkutakban fürödtek, és éjszakai mulatókban vetkőztek le, amit Claude közönségesnek és alpárinak tartott.

De Mademoiselle Ross keblét vonzóan dagasztotta a szaporábban szedett levegő, és selymes szempillái az arcát súrolták, olyan hosszúak voltak.

– Nem kell azonnal kezdenem. Úgy volt, hogy találkozom itt valakivel, de az én… a barátom… egy hetet késik. – Mademoiselle Ross feltartott egy gyűrött és könnyfoltos táviratot, majd a kabátzsebébe gyűrte, mintha szégyellné.

– Egy hetet? – kérdezte Claude. Ez jó hír volt. Egy hét tökéletes volt. Semmi kétértelműség, utolsó pillanatokban elröppent sóhajok és izgalmak, tétova tűnődések, hogy „esetleg meghosszabbíthatnám az itt-tartózkodásomat…”. – Engedje meg, hogy megmutassam Párizst! – javasolta még egyszer a filmipar vagy legalábbis annak egy képviselője iránti ellenszenvét leküzdve. – Ez az első látogatása, és semmire sem vágyom jobban.

– Nem is tudom…

– Ugyan már, Blanche! Érezd jól magad, amíg meg nem érkezik!

Á, szóval egy férfiről van szó. Aki egy hétig van távol.

Claude ismét elmosolyodott.

– Nahát, ez igazán remek lenne – vetett rá egy újabb ragyogó mosolyt a mademoiselle. – Alig várom, hogy lássam Párizst.

– Kezdjük is! – Claude csettintett az ujjával. Az efféle teatralitást általában mellőzte, de most képtelen volt uralkodni magán. Odahívta a londinereket, hogy felpakoltassa velük a rengeteg hajóbőröndöt és kézitáskát, amit a két nő magával hozott. Sosem értette, hogy az amerikaiak miért utaznak olyan sok poggyásszal, hisz a ruháik amúgy is förtelmesek voltak, és itt, Párizsban különben is sokkal csodálatosabb kreációkat vásárolhattak nagyon olcsón.

Claude megigazította a nyakkendőjét, intett a hölgyeknek, hogy kövessék, és végigvezette őket az Hôtel Claridge előcsarnokán, miközben büszke volt arra, hogy éppen aznap reggel mosták le az összes kristálycsillárt, a szemeteseket óránként ürítették, és kétóránként fényesítették a réz villanykapcsolókat. Felhívta a figyelmüket, hol van a hölgyek szalonja, egy pillanatra megállt az amerikai bár előtt, ami tele volt zajos vendégekkel, akik egy ostoba dalt hallgattak, amit egy nő adott elő, és ami arról szólt, hogy egy meghatározhatatlan nemű személynek mond búcsút, akit „Huncutkának” hívnak. Megnyomta az aranyozott rácsos lift gombját, és utasította a liftet kezelő fiút, hogy vigye fel őket a legfelső emeletre.

Amikor felértek, a lakosztályukhoz kísérte a hölgyeket a szőnyeggel borított folyosón – amit napjában kétszer porszívóztak; Claude örömmel látta, hogy a friss nyomok még érintetlenek –, majd az arany főkulccsal kinyitotta az ajtót, és maga előtt betessékelte a hölgyeket.

– A nemjóját, Pearl! – csapta össze a kezét Blanche, és olyan bájosan és örömtelin ugrált le-fel, hogy Claude legszívesebben ott rögtön a karjába kapta volna. Vágyott arra, hogy ezt a kirobbanó életkedvet magához ölelje, szorosan a saját, ugyancsak túláradó testéhez szorítsa. Nagyot nyelt, majd felkattintotta a villanyt, hogy teljes pompájában megnézhessék a lakosztályt. Hivatásos távolságtartással nyitotta ki a fürdőszoba ajtaját, elmagyarázta, hogy kell használni a csapokat, de elkerülte a bidét, hisz végtére is nem illendő, hogy egy úriember ilyesmit mutogasson. Claude megmutatta a hölgyeknek az ágyak melletti összes világító gombot, amelyekkel a megfelelő segítséget hívhatták: szobalányokat, cipőpucolókat, de rendelhettek mosást vagy szobaszervizt is. Pearl fásultabb volt a barátnőjénél, aki imádnivalóan csodált meg mindent.

– És voilà! – Nagy elánnal húzta el a díszes függönyt. Az ablakból a széles Champs-Élysées-t lehetett látni.

A sugárút a szokásos kaotikus, zajos képét mutatta: autók dudáltak, turisták nyüzsögtek, kiabáltak, nevettek vagy a hatalmas, szögletes fényképezőgépeiket csattogtatták. A járdán tele voltak a kávéházak teraszai, az emberek apró asztalok mellé zsúfolódtak, a szuveníreket árusító standoknál kis Eiffel-tornyokat, piros-fehér-kék francia zászlókat és olcsó svájcisapkákat árultak, kutyák ugattak, és az étteremtulajdonosok étlapokat lengettek a turisták orra előtt. Claude pontosan ezekért a jellemzőiért nem szerette a Champs-t, és szabadkozott volna annak siralmasabb vonatkozásai miatt, ha Mademoiselle Ross nem sikongat gyönyörűségében.

– Ó, ó! Milyen nagyszerű! Mint a Times Square, nem, Pearl? Csak sokkal jobb! Nézze csak… az ott nem az Eiffel-torony?

– Oui, mademoiselle, az bizony.

– És az ott… micsoda?

– A Diadalív, ami Napóleon Austerlitzben aratott győzelmét hirdeti.

– És az? – A bájos, modern amerikai  nő kinyitotta az ablakot, és veszélyesen kihajolt rajta. Claude odarohant, hogy elkapja, aztán a derekánál fogva tartotta, hogy – mint magának bizonygatta – a biztonságát óvja. Átkarolta a karcsú felsőtestet, és érezte a keze alatt a tenyerének feszülő izmos, érett alakot, és magába szívta a fiatal test melegét, amit olyan ártatlan lelkesedés fűtött, hogy Claude szíve bámulatos dolgot művelt.

Claude Auzello szíve, ez az erős motor, ami eddig megbízhatóan, s ennélfogva figyelemre nem méltóan működött, különös kis hangot adott ki, ami úgy szólt, mint egy pezsgősüveg dugója. Pukk, mondta. Csak ő hallotta, mégis úgy érezte, mintha a füle égne zavarában. Claude durvábban húzta vissza Mademoiselle Rosst a szobába, mint akarta, majd a formaságok mellőzésével eleresztette. Kissé reszketegen beszívta a levegőt, és majdnem előkapta a zsebkendőjét, hogy megtörölje a homlokára hirtelen kiütköző verítéket, végül megigazította a nyakkendőjét. Szükségtelenül, hiszen az természetesen tökéletesen állt. A nyakkendője megbízhatóbbnak bizonyult, mint a szíve.

– Az a Place de la Concorde, Mademoiselle Ross.

– Ó, szólíts csak Blanche-nak. Ha ezt a hetet velem töltöd, igazán tegeződhetünk is, nem?

– Ahogy kívánod. – Claude bólintott, miközben tisztában volt vele, hogy sokkal szigorúbbnak és hivatalosabbnak hangzik, mint szeretné, de e pillanatban nem bízott a hangjában. – Engem pedig Claude-nak hívnak, Madame… Blanche.

– Nagyszerű.

– Hétkor érted jövök, ha megfelel. Van a Montmartre-on egy tüneményes kis étterem, ami szerintem tetszeni fog. El is sétálhatunk oda, hiszen meleg az idő.

– Fantasztikus, Claude, egyszerűen fantasztikus!

– És velem mi lesz? – biggyesztette le az ajkát Pearl White, ami elég bután festett egy ilyen sokat megélt ábrázaton.

– Jaj, istenem, Pearl! Megfeledkeztem rólad! – Blanche a tágra nyílt barna szemében esdeklő tekintettel fordult Claude felé.

– Á, nem érdekes! – fakadt harsogó hahotára Pearl. – Csak ugratlak, Blanche. Már gondoskodtam randiról.

Claude biztosra vette, hogy nem képzelte Blanche arcán a megkönnyebbülést, ezért nem tudta elfojtani az elégedett vigyort, amikor búcsút mondott a hölgyeknek, és még egyszer kezet csókolt Mademoiselle Rossnak, majd az ajtót becsukva visszatért a tennivalóihoz. Az elbűvölő kisasszony ellenére, akinek hajlékony derekát még mindig a karjában érezte, más vendégeket is üdvözölnie kellett. Azután tájékoztatnia kellett az éjszakai portást a sok apró problémáról, ami egy nap alatt, óramű pontossággal adódott. A mosoda jelentette, hogy elromlott az egyik mángorló. Lepedőket kaptak az ellátótól, holott egyet sem rendeltek. A séf most tudta meg, hogy a vacsorához nem lesz nyelvhal, és felmondással fenyegetőzött, e héten már harmadszor. Az ebédlőben két pincér nem jelent meg, ezért ki kellett nevezni a helyükre két pincértanulót. Az elnöki lakosztályban Mrs. Carter arra panaszkodott, hogy valaki hangosan járkál felette, holott Claude újra meg újra emlékeztette a hölgyet, hogy a legfelső emeleten lakik.

Claude a szokásos eredményességgel vetette bele magát ezekbe a feladatokba, ugyanazzal a hatékonysággal, amivel a háborúban is tette a kötelességét. Az életben maradásának körülményei miatt zavarba jött, de ettől eltekintve bámulatosan szolgált. Nem engedett a hamis szerénység csábításának: tudta, hogy vezetésre született, nem szolgaságra. Egy zászlóalj kapitánya volt, és látta, ahogy az emberei közül néhányan meghalnak, a karjában tartotta őket, amikor egy utolsó remegés után kiszállt belőlük az élet. A kezét, ugyanazt, amire most letekintett, és megcsodálta a makulátlan fehérségét, a tegnapi friss manikűrt, vér, ürülék és belek szennyezték, és a húsból kiálló csontok éles szilánkjai szúrták.

Az életben maradást – ami tulajdonképpen olyan értelmetlen dolog volt, és annyiból állt, hogy valaki tovább lélegzik, miközben körülötte mások megszűnnek levegőt venni – még a Légion d’honneur-rel is kitüntették.

Nem remélt ilyen megtiszteltetést pusztán azért, mert tette a dolgát.

A becsvágya az volt, hogy saját szállodája legyen, de még fiatal volt – csak a huszonötöt töltötte be – és türelmes. E pillanatban nem volt tökéletesen elégedett azzal, hogy az Hôtel Claridge, egy különben rendes szálloda igazgatóhelyettese, ahol számos amerikai filmsztár és kevésbé jelentős királyi családtag száll meg. A Claridge talán túlságosan is forgalmas és közönséges volt az ő ízlésének, hiszen közvetlenül a Champs-on állt, nagy volt a jövés-menés, és egy dzsesszklubokkal zsúfolt keskeny utcára nyílt a hátsó bejárata, amit Claude mélységesen utált. Az a fülsértő, idegesítő zene! De a Claridge egyelőre megfelelő hely volt. Mindazonáltal később… De most tovább kell kúsznia a ranglétrán, a szakma minden csínját-bínját el kell sajátítania, mielőtt egyáltalán gondolni mer egy saját szálloda vezetésére. Ehhez pedig Claude kinézett magának egy másik szállodát.

Egy egészen egyedülálló intézményt, a Ritzet. Már pusztán a név kiejtésekor kis borzongás futott végig rajta. Hasonló érzés, mint amit a gyönyörű szőke lány, Blanche Ross ébresztett benne.

Az irodájában kifüggesztette az alkalmazottak időbeosztását. Amikor rápillantott, nagyon örült, hogy a Claridge tulajdonosa, Monsieur Marquet két hétig üzleti úton van. Könnyen igazíthatta a beosztását Mademoiselle Rosséhoz. Egy viharos románc (vacsora a Montmartre-on, a szokásos séta a Szajna-parton, ebéd a Palais-Royal kertjében, piknik a Bois-ban), aztán vesz neki egy kis festményt a Notre-Dame közelében az egyik standon, az ilyesmi mindig megteszi a kellő hatást.

Mindennap virág a szobájába; frissen küldeti az Île de Cité-ről, ahol Claude-nak számlája volt. És jó hírnévnek örvendett.

És a hét végén: Au revoirt, Mademoiselle Ross.

A szíve megint azt a furcsa kis kiáltást, dobbanást hallatta… Mi volt ez? Claude a csuklójára szorította az ujját, és lassabban vett levegőt, miközben a pulzusát figyelte. Vegyen be savlekötőt? Olyasmit evett ebédre, ami most megbosszulja magát?

Megrántotta a vállát, felemelte a telefont, hogy felhívja a Montmartre-on azt a bájos kis vendéglőt.

Amit a vendéglátóiparban a diszkréciójáról ismert mindenki.

3. FEJEZET

BLANCHE

1940 júniusa

Blanche elfordul a tükörtől, mert undort kelt benne az arca ráncaiban megülő piszok, a homok a hajában (valamint a fejbőrnél a háromcentis sötét lenövés), a mozdony hamujától kivörösödött szeme, a ruháján a pecsétek, a felszaladt harisnyája, a cipője törött sarka. Bármennyire szomjas, előbb fürdővizet enged, és amíg folyik a víz, kivesz a bőröndből egy Schiaparelli ruhát, és a gőzölgő fürdővíz közelében felakasztja, hogy kisimuljanak a ráncok. Tudja, hogy idehívhatna valakit, hogy vasalja ki, vagy az ördögbe is, elküldhetne valakit egy új ruháért, de alig várja, hogy levesse a mocskos, menekült bőrét, és visszatérjen a ritzbeli önmagához.

A nesszeszerjéből kiveszi a sminkkészletét, felsorakoztatja a különféle tégelyeket és üvegcséket, amik a több hónapos távollét után majdnem üresek. Le kellene mennie megnézni, hogy az (igazi) ékszerei ott vannak-e még Claude irodájában, a kis széfben, aztán eszébe jut, hogy az már nem az ő irodája. Így hát valószínűleg az ékszerei sincsenek már ott.

C’est la vie.

Fürdés után, ami nem tartott olyan sokáig, mint szerette volna, de elég ideig, hogy feloldja a piszok néhány felső rétegét, felöltözik, az utolsó csepp parfümjét a füle mögé fújja, és elővesz egy pár cipőt.

Cipész által méretre készített, fűző nélküli, alacsony sarkú szaténselyem cipő Hellstern and Sons-tól, ami még sosem volt a lábán. Nîmes-ben egyetlen egyszer sem vette fel. (Jézusom, mégis mit képzelt, amikor úgy csomagolt be, mintha egy nagy európai körutazásra indulna, és nem a katonaférjét kísérné el egy isten háta mögötti kis kaszárnyába?) Tüneményes almazöld színe van. Béanche belecsúsztatja fáradt, dagadt lábát, és felsóhajt. Eszébe jut, amikor Claude először vitte el az üzletbe, hogy méretet vegyenek a lábáról; milyen izgatott volt, amikor meglátta az elkészült, fából faragott cipőformát, amin a neve állt: Madame Auzello.

Ez volt az első tárgy, amit az új – francia – asszonynevével látott. Az első, amit vásárolt, és amire büszkén rámondta:

– Kérem, írja Monsieur Auzello számlájához. – Olyan európainak érezte magát tőle, olyan kifinomultnak, sőt emancipáltnak! Holott a valóság, mint később kiderült, sokkal másabb volt. Akkoriban mégis a tény, hogy méretre csináltat cipőt, amit a párizsi férje számlájához írat, maga a dac és lázadás jelképe volt. Otthon a szülei legkisebb, férjezetlen lányaként be kellett érnie a Lord and Taylornál tett, évente egyszeri bevásárlással, amikor beszerezte szűzies ruhatárát. Amíg persze be nem indul a filmes karrierje…

Ami aztán sosem indult be igazán. Mégis a filmes pálya követése sodorta ide, Párizsba, Claude-hoz és a Hellstern and Sons-nál vezetett folyószámlához, és amikor életében először vett fel egy méretre készített cipőt, rábeszélte Claude-ot, hogy vigye el táncolni a Montmartre-ra – amit Claude csak vonakodva teljesített –, és akkor teljes mértékben párizsinak érezte magát, mint aki maximálisan újjászületett. Mint aki tökéletesen Madame Auzello.

Akkoriban még a Madame Auzellónak lenni egy megvalósult álom volt.

Blanche néha eltűnődik, milyen lett volna az élete, ha nem hagyja, hogy egy bizonyos fontoskodó kis francia az alatt az egy hét alatt begyalogoltassa vele Párizst, miközben előadást tart neki és magyaráz, és a legváratlanabb pillanatokban elkapja a kezét, és nagyobb hévvel nyom rá csókot, mint amire a csinos kis bajusza következtetni enged. Utcai virágosoktól kazalnyi rózsacsokrokat vett, olyan csodákat mutatott meg neki, amik nincsenek benne egyetlen turista bédekkerben sem, mint például azt a kis szívet, amit több száz éve egy kőműves rakott le a szerelmese emlékére a Les Invalides előtti útra. Hol lenne most, ha azzal, hogy felhívta a figyelmét ezekre a privát kis emlékművekre, egyúttal láttatni nem engedte volna meglepően gyengéd szívét?

Blanche nem számolt Claude Auzellóval, amikor becsomagolt a bőröndjeibe, vidáman búcsút intett összetört szüleinek, és felment a Franciaországba tartó hajó pallóhídján a New York-i kikötőben. Nem csomagolt Claude Auzellóra gondolva, hanem valaki egészen másra gondolva pakolt be.

És semmi esetre sem a Ritzre számított.

MOST A LÁBÁT nézegeti a makulátlan szaténselyem cipőben, és ez jár a fejében: tiszta vagyok, divatos vagyok,