Ungvári Tamás

LABIRINTUSOK

A szellemtörténet útjai a klasszikustól a modernig

SCOLAR

© Ungvári Tamás, 2009

© Scolar Kiadó, 2009

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A borító Gyémánt László festményének felhasználásával készült. Köszönet a festőművésznek.

Kiadja a Scolar Kiadó, 2009

1016 Budapest, Naphegy tér 8.

Telefon/fax: 06-1-466-7648

scolar@scolar.hu

www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Tördelés: Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-244-444-4

Nyomta és kötötte: Dürer Nyomda Kft., Gyula

Felelős vezető: Kovács János

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

PRC ISBN 978-963-244-443-7

EPUB ISBN 978-963-244-444-4

VILÁGIRODALOM, NEMZETI IRODALMAK, HONTALANOK

Az irodalomtudomány fenntartás nélkül elfogadja, hogy Goethe csak kimondta azt, ami a történelmi fejlődés folyamán máris megvalósult: hogy van világirodalom. A nehézség azonban ott kezdődik, ha rákérdezünk, hogy ugyan mikor, milyen szinten s meddig valósult meg a nemzetek művészetét élő lélekcserében összefoglaló fogalom?

A 18. század első felében úgy rémlett, nincs akadálya az eszmék utazásának. Voltaire Angliába látogat át, hogy ott lesse el az új törvények megalkotójának, Newtonnak módszertanát. A Tristram Shandy írója, Laurence Sterne, egy szentimentális utazás során fedezi fel a francia géniuszt, s megfordul az enciklopédisták háza táján. Richardsonról Diderot ír kritikát. De mire ez a folyamat kibontakozhatna, s valóban európai méreteket ölthetne, az anyag bősége nem engedi megvalósulását. Goethe egyazon tanulmányban értekezik a szerb népköltészet jelentőségéről és a világirodalom fogalmáról – de vajon az ő ajánlólevele csakugyan az olvasók asztalára lopta-e a szerbek és szlovénok, lengyelek és bolgárok, portugálok és dél-olaszok, skandinávok és spanyolok műveit? A fogalom kimondása és megalkotása aktuális volt, ám mintha máris későn érkezett volna el az európai tudatba.

A gazdaság egyre inkább egységesítette a termelési módokat, a politikai és történeti fejlődés azonban korántsem épített fel egységes Európát. A 19. század annak a kornak a hajnala, amelyet Goethe a világirodalom szavával is megnyitott: a nemzeti ellentéteké, a folytonos háborúké. Az irodalomban is az lett érték, ami nemzeti – s hogy a nemzeti egy Petőfi vagy egy Mickiewicz tollán eleve világirodalmi szintű, kevéssé rögződött a kortársak tudatában. Ha nem félnék a paradox fogalmazástól, azt is mondhatnám, hogy a világirodalom már fogalma megszületésének pillanatában valós gonddá, megvalósíthatatlan virtuális lehetőséggé vált. A világirodalmiság pusztán a teljesítmény szintjét jelenti, de nem az egyes művek elterjedésének mértékét; így a világirodalmiságnak a 19. század végén is egyes nemzeti műhelyekben kell folytonosan újjászületni.

Az európai kultúrának ezt az új korszakát Jurij Lotman, a tartui nyelvészeti iskola kutatója aszemantikus jellegűnek nevezi, így különböztetve meg a középkortól, amelyben a vallás egy közös nyelv igényére tanította a népeket. Az aszemantikus kultúra a bábeli nyelvzavarhoz hasonlítható; nemcsak más nyelven beszélnek az egyes nemzetek, hanem más fejlődési szinten is számolnak el a közös kinccsel. Az egyenlőtlen fejlődés a világirodalmiság történeti valósága; az Európa peremén élő népek későn kapcsolódhatnak be abba a dialógusba, melyet a fejlett országok már a 18. század óta folytathattak egymással.

Ezeknek a tanulmányoknak egyik témája: Európa peremirodalmainak felzárkózása. Azt vizsgálják, vajon a gazdasági és politikai elmaradottság járt-e egyszersmind sajátos előnyökkel is. Azzal például, hogy egy ismert témát – a kapitalizálódásét – nem vetették-e fel olyan szemszögből, amelyre ugyane folyamat ábrázolói korábban nem figyelhettek fel. E tanulmánysorozat végül is egy modern, egységre törekvő világirodalmiság néhány fontos vonását ábrázolja, miközben éppen arra mutat rá, hogy maga a világirodalom egy minden korban újjászülető feladatként létezik csupán – a népek dialógusában, a fejlődési különbségek megszűnésében, ama kialakuló gazdasági, társadalmi totalitásban, amely korunkat jellemzi. Azért is áll a tanulmányok vizsgálódásának középpontjában Európa – az új világirodalmiságnak már a 18. század óta centruma –, mert módszertanilag itt kísérletezhető ki olyan eljárás, mely egy távolabbi jövőben akár kontinensek párbeszédén vizsgáztathatja az egyenlőtlen fejlődés irodalmi vetületét.

Talán nem véletlen, hogy könyvünk második része az európai irodalmiság nagy belső ütközeteit tárgyalja: a modernek és a hagyományőrzők csatáját. Mert ami egyfelől a perem és a centrum küzdelme volt mintegy a térben, az lejátszódik az időben is az újítók és az őrzők között. Így és ezért foglalkozunk a századforduló kritikai realizmusával vagy a francia katolikus regényirodalommal – másfelől az avantgárd megannyi próbálkozásával.

Az európai irodalom egységét a gazdaság korszerűsödése kívánta. E gazdaság válsága azonban hatalmas szakadást idézett elő az irodalmiság kettős szemléletében, a modernek és a hagyománykövetők vitájában.

A világirodalmiság, az európai irodalom szelleme nem a tények lezárt valóságából bontható ki. Az európaiság – éppúgy, mint a világirodalmiság – koronként és nemzetenként megvalósítandó feladat. Miképpen fogta fel ezt a feladatot megannyi nép íróinak sora a századfordulótól a posztmodernig – ennek adjuk szükségszerűen vázlatos ábráját.

Az olvasó számára bizonnyal nyilvánvaló, hogy jelen könyv Szerb Antal örökségét követi. A Hétköznapok és csodák a maga korában páratlan beszámoló volt a kortárs világirodalomról. A világirodalom története egy olyan módszertani újítással lepte meg az akadémiai szakmát, amely máig követendőnek látszik. A felmérhetetlen anyag átfogása lehetetlen, a szemlélet változtatásával azonban teljes gazdagsága érzékeltethetővé válik.

A Labirintusok így hosszmetszetek és keresztmetszetek váltakoztatásával íródott hosszú évek során. Első változatából éppen a részletek kinagyítása hiányzott: a részletesebb portrék a modernitás és a hagyományőrzés galériájából. Most mindezt pótolja az olyan egymással szembe- vagy épp párhuzamba állítható alakok rajza, mint a nemzeti hagyományt feltámasztó Theodor Herzl és a radikális újító Sigmund Freud, vagy egy másik esettanulmányban Joseph Roth és a Habsburg-ház. A világirodalom a kivételek irodalma. Ezért nagyítottam ki Franz Kafka alakját, a prágai mesterét, aki cseh környezetben volt német s a keresztény Európában zsidó – vagyis besorolhatatlan bármely nemzeti vonulatba vagy etnikai csoportba.

A hosszmetszetekben Európa nemzeti irodalmait vázoltam fel, kíváncsian kutatva azokat a határátkelőket, ahol a nemzeti irodalom képviselői átlépnek a virtuális országhatárokon, s bekerülnek a világba. A nemzeti nyelvek falai természetesen lebonthatatlanok maradnak, s a fordítás csak pontonhidakat emelhet közéjük. A nagy nemzetek mindenképpen jobban érvényesülnek, olykor szándékuk ellenére is. Az amerikai antiintellektualizmus az amerikai nemzet meghatározó intellektuális vonulata. Samuel Beckett szerint azért sem érdemes írországi irodalomról beszélni, mert az írországi polgár a kordgatyájába eresztett fingot is többre tartja az irodalomnál. Ugyanakkor Yeats vezényletével egy páratlan írországi reneszánsz tanúi lehettünk akkor is, ha megjelenítőinek egy jelentős tábora menekülésszerűen hagyta el anyaországát, mint például James Joyce.

Áttekintésem keresztmetszeteibe így a hontalanok és menekülők egy-egy jellegzetes képviselője került. Jogosan vagy jogtalanul – ez nem kérdés. Minden irodalmi kiválasztás egyetemesen jogtalan: miért ez, és miért nem amaz? Nincs rá védhető válasz. Annyi talán mégis, hogy a hontalanok nagy egyéniségei jobban hasonlítanak egymásra, mint a nemzeti irodalmak odúiban elbúvó poeta minorok, azaz az irodalom köztársaságának kisebb költői. Ezzel a kérdéssel a Kafkáról szóló keresztmetszetben külön foglalkozom. A magányos csillagok azonban az egyedüllét sorsából valamely condition humaine-t, a közös emberi sorsot világítják be. Kivált abban a felfogásban, amelyben jelen sorok szerzője is mélységesen osztozik, nevezetesen, hogy az identitás nagyobb arányban az individuumé, az egyé és megismételhetetlené, s csak azután jön a nemzethez, valláshoz, társadalmi osztályhoz és világnézethez tartozás, azaz bármely csoportazonosság.

A szellemtörténetnek egyébként sem feladata az igazságszolgáltatás. Elegendőnek rémlik, ha egy szorgalmas olvasó elmesél néhány történetet. S ha egyik vagy másik történetről elfeledkezett, majd elmeséli más.

Ungvári Tamás

Budapest – Los Angeles, 1984–2009

I. rész
EURÓPA PEREMÉN
A 20. század hajnala

EGYSÉGES EURÓPA?

A modern Európa a válságok kontinense. A nemzetállamok születése egymás ellen fordította a népeket: a francia forradalom összeurópai háborúba torkollott. A népek közötti harc mögött ott feszült a társadalmakon belüli osztályharc, ez a manapság nem divatos történelmi kategória. Holott létezett ama ipari proletariátus, mely akarata ellenére termelte ki a kapitalizmust. Az 1871-es párizsi kommünben már önálló erőként jelentkezett egy olyan osztály, amelyet 1848-ban megpróbált kitessékelni a történelem színpadáról a burzsoázia. A kommün a központi hatalmat fenyegette, s azt a nemzetenként más-más feltételek között létrejött osztálykompromisszumot, melyet a megdöntött arisztokrácia és nagybirtokosréteg kötött a tőke új uraival. A modernitás kihívása nem adott időt a történelmi szereplőknek. A technikai fejlődés folytonosan kompromisszumokat kényszerített a társadalomra, bár nem volt olyan „láthatatlan kéz”, amelyik a felmerülő és olykor kiélesedett ellentéteket elsimította volna.

Ne tévedjünk: az a szellemi élet, amely Európában született meg a francia forradalom után, éles kritikával szemlélte a fennálló rendszert. Evolucionisták és forradalmárok, utópisták és realisták világmegváltó terveket szőttek a status quo megváltoztatására.

1871-től, a párizsi kommün bukásától kezdve az európai hatalmak kényesen vigyáztak a belső társadalmi egyensúlyra. Nem mintha mindenütt felfogták volna a válságok fenyegető üzenetét. Egyre eltagadhatatlanabbul jelen volt egy olyan erő, amellyel történelmileg számolni kellett: a proletariátus, a föld nélküli parasztság, a kisebbségek sora. Európa népei közül, kivált a keleti végeken, többen a társadalom peremére szorultak: páriák egész sora az időben érkezettekkel, azaz a parvenükkel szemben.

Egyébként is: a proletariátus felkelése Párizsban történt, a porosz–francia háború záró felvonásaként. A porosz csapatok ott jártak „a 19. század fővárosában” (Walter Benjamin), a városban, melyet a politikai berendezkedés példájává ugyancsak egy forradalom, az 1789-ben kezdődő nagy francia forradalom avatott. 1871-et nem lehet megérteni 1789 nélkül. A történelmi korszakolásnál nem elegendő átlapozni a politikai események forgatókönyvét. A társadalmak fejlődésében a hosszabb szakaszok meghatározó erői alakítják a kisebb szakaszok felszíni térképét is.

Yves Simon igen ötletesen kísérletezik egy átfogóbb szemlélettel.{1} „A francia forradalom szelleme legalább egy századdal élte túl Napóleon vereségét […] Győzedelmeskedett, majd észrevétlenül múlt el 1918. november 11-én. A francia forradalom? Dátumát minden bizonnyal 1789 és 1918 között kell rögzítenünk.”

A paradox megállapítás persze csak bizonyos megkötésekkel érvényes. Yves Simon a forradalom észrevétlen elmúltának dátumaként 1918 végét, a francia békekötést jelöli meg – de ezzel nem érzékelteti hosszú agóniáját. A forradalom szellemének „túlélése” gyakran csupán parodisztikus ismétlés volt, gondoljunk csak Marx elemzésére III. Napóleonról: a hitvány császár Bonaparte jelmezében – komikus karikatúra. A történelem itt „ismétlődött”, kétszer játszódott le, csakhogy a Bonaparte Napóleon-féle egykori puccs (a brumaire 18–19-i államcsíny; 1799. november 9–10.) most komédiában játszotta el tragédiáját.

Ám még Franciaországban is: ennek a forradalomnak a szelleme örök biztatás a szociális nyugtalanság és a politikai változás kifejezésére. Zola regényének címe – Germinal – a forradalmi naptár tavaszi hónapját idézi. Anatole France még 1912-ben is úgy érzi, hogy Az istenek szomjaznakban aktuális a forradalom történetének felelevenítése. A francia forradalom szellemének idézése annál parancsolóbb etikai szükség, minél érzékelhetőbb a citoyen eszmék lelepleződése a burzsoázia valóságaként. A polgári fejlődés voltaképpen ellentmondásos küzdelem a forradalom egyes vívmányainak megőrzésére a forradalmi örökség megsemmisítésének folyamatában.

Franciaország nation par excellence, vagyis a példaszerűen alakuló nemzet. Marx az angol tőkés gazdaság kialakulásában a klasszikus, azaz a normális fejlődés mintáját látta. A 19. századi francia fejlődés is ilyen értelemben klasszikus: Franciaország az a hely, ahol az osztályharcokat nyíltan végigküzdik.

A francia példa egy másik szempontból is fontos. Itt a forradalom a nemzeti állam végleges formáját szilárdította meg; egy viszonylag homogén népességet hajtott uralma alá az első császárságtól a harmadik köztársaságig. A 19. században e nemzeti állam kiteljesedése, majd – az imperializmus korszakának beköszöntével – válsága zajlott le. (A nemzeti itt a tőkés fejlődés nemzeti kereteit jelenti.) A nemzetközi színtéren a nemzeti a gazdasági rendszer védelmét vállalja. A nemzet egyszersmind kedvezmény a nemzethez tartozó kivételezetteknek. A védővám a korszak egyik gazdasági jelszava, s a nacionalizmus az új tőke szellemi önvédelme. Az imperializmus, a gyarmati felosztás kíméletlen harca pedig kulturális expanzióval jár együtt.

A gyarmatbirodalom különben az egyes „anya”-országok speciális pozícióját jelzi. A 19–20. század fordulóján Nagy-Britannia a föld egynegyedének ura. Mint az egyik legkorábbi gyarmatosító részben kívülmaradhat az európai politikán, csupán az erőegyensúlyra vigyáz, mely egyre inkább az elmaradottabb államok befolyási övezetek szerinti újrafelosztását követeli meg. Ez az újrafelosztás az 1870–80-as években teljesedik ki: az évtized megannyi új európai nemzetállam születésének tanúja. 1872-ben, a Dreikaiserbund (a három császár szövetsége) nagy találkozóján a status quo megvédését határozza el az orosz, az osztrák–magyar és a német uralkodó, ám ez a jelszó megfogalmazza a fenyegetett hatalmak erőfeszítését a végek megőrzésére vagy feldarabolására.

A „végek” a 14. század vége óta az Oszmán Birodalmat jelenti. 1875-ben zendülés tör ki Bosznia-Hercegovinában a török uralom ellen. 1878-ban a törököknek már egyezkedniük kell az Orosz Birodalommal: az 1877–78-as orosz–török háborút lezáró San Stefanó-i béke többek közt független államiságot ajándékoz Szerbiának, Romániának, autonómiát Bulgáriának. Mindez az orosz befolyás olyan mértékű növekedésével jár együtt, hogy a „kívülálló” Nagy-Britannia fenyegetettnek érzi az erőegyensúlyt. Benjamin Disraeli brit miniszterelnök hajóhadai megindulnak a Dardanellák felé. Bismarck ezúttal is taktikusan avatkozik közbe. 1878 – a berlini kongresszus éve. Oroszország engedményekre kényszerül. Boszniát és Hercegovinát közigazgatásilag Ausztria–Magyarország kapja meg; cserébe Oroszország Besszarábiára jelent be igényt.

A politikatörténetben sok az esetlegesség. Nem véletlenül szólhattunk Bismarck taktikájáról – az erőegyensúly, ahogyan azt Hauser Arnold nevezi, egyelőre az erők szabad játéka. A közép-európai államokban a felosztási kísérletek határkiigazításokban jelentkeznek, kisebb területek elfoglalásában, mindaddig, amíg a trösztök, kartellek, szindikátusok szupranacionalista monopolérdeke az egyes országhatárokon belül megsemmisíti a nemzeti államok olykor mesterségesen fenntartott egységét. Az egység megőrzése egyre inkább csak az egyik nemzetnek a másik kiirtására tett erőfeszítésében valósulhat meg. A belle époque mélyén egy világháború feltételei érnek.

Erőegyensúly. A folyamat a fejlettebb tőkés országokban a nemzeti állam meggyengülésének irányába hat; az elmaradottabb, agrár jellegű országokban a nemzeti államok megszületéséhez vezet. Európát, úgy rémlik, gazdaságilag egységesíti a modernitás kihívása; ám a tőkés termelés megannyi változatban s minőségileg más keretek között teljesedik ki. A különbség a nyugat-európai országok és Németország fejlődésének összehasonlításában a legszembetűnőbb. A tőkés fejlődés „porosz útja” a mezőgazdaság kapitalizálódásának spontán kialakulása nyomában jár. Politikai következménye, hogy a „porosz úton” ellentétbe kerül a „nemzeti” egyesítés és a „társadalmi haladás” eszméje. A megoldás egy felülről megvalósított, napóleoni mintájú Hohenzollern-diktatúra. A reakciós katonaállam, Poroszország mintegy bekebelezi a szabadabb berendezkedésű egykori fejedelemségeket.

Amikor a nyugat-európai „nemzeti állam” válságáról beszélünk, akkor természetesen itt az állam a hangsúlyos szó. A gazdasági fejlődés irányításában az állam és hatalmi szervei elveszítik jelentőségüket. Egyfelől merő bürokráciává züllenek, másfelől a különböző érdekcsoportok már kialakult erőviszonyait szentesítik intézményesen. A harmadik köztársaságra is áll Thiers francia államférfi szellemes mondása: köztársaság volt ez köztársaságiak nélkül, éppúgy, amiképpen a félszázad múltán megalakult weimari demokráciára Lukács György a „demokrácia demokraták nélkül” parafrázisát alkotta meg.

A paradoxonok kifejezik azt, hogy megszűnőben a nemzeti állam raison d’être-je. 1871 és 1914 között Európában elavult politikai szerkezetek sora kerül válságba. Hannah Arendt szellemes szavaival: egy anarchikus despotizmus Oroszországban, egy korrupt bürokrácia Ausztriában, egy stupid militarizmus Németországban és egy felszíni köztársaság Franciaországban. Létüket lehetővé tette és részben feledtette az a gazdasági expanzió, amely voltaképpen az államot is szolgálatába hajtotta.

Az expanziót különös válságtünetek kísérik. Az 1873-tól 1896-ig tartó korszakot a gazdaságtörténészek a „nagy depresszió” éveinek értékelik. Európát hatalmas gabona- és alapanyagimport árasztja el. Oroszország és Amerika gabonapiacairól bőséges termés indult útjára a már újonnan kiépült vasútvonalakon, hajókon. A víziutak teherszállítási árai 1870-től kétharmadukkal csökkentek. 1890-ben már Ausztrália is húst szállít az óhazának; az úszó hűtőház akkor már évtizedes találmány. A védővám követelése nem csak a kontinens népei között szít békétlenséget. A kínai selyem és az argentin gyapjú termelői is az ellenség szerepében tűnnek fel. 1873 és 1896 között az élelmiszerek ára kétötödére, a nyersanyagoké a felére zuhant. Mindez leginkább a mezőgazdaságot, a kistermelőket sújtotta; az ipar viszont piacra is talált a tengerentúlon.

A századdal kezdődő ipari forradalom befejezése: egy hatalmas, az egész kontinensre kiterjedő defláció.

Az ipart mindez újabb potenciálok kihasználására ösztönözte, míg a mezőgazdaság helyzetét egyre bizonytalanabbá tette. Az áruvá válás, a piacnak való kiszolgáltatottság tömegek tapasztalatává válik, a termelés és annak eredménye a kiszámíthatatlanság megannyi tényezőjének függvénye. A dolgok eluralkodnak az emberen. Maurice Larkin érdekes elemzésben{2} mutat rá arra, hogy az eldologiasodás már közvetlenül tükröződik Zola munkáiban.

Émile Zola a Rougon-Macquart-ciklus előszavában szembeállítja saját módszerét Balzacéval. „Balzac azt mondja, hogy ő férfiakat, nőket és dolgokat akar ábrázolni […] én mind a férfiakat, mind az asszonyokat alárendelem a dolgoknak.”

Érdemes különben megfigyelni, hogy Kelet-Európában nem a Rougon-Macquart-ciklus lesz népszerű, hanem inkább A föld, a falusi nyomor zolai képe. A Párizst megjárt lengyel Władysław Reymontot annyira felizgatja A föld, hogy tüstént terveket szövöget túlszárnyalására. A Parasztok hatalmas ciklusának első vázlata Zoláénál igazabb képet akar festeni a föld művelőiről.

A „nagy depresszió” politikai következményei a belső erőegyensúlyt is veszélyeztették. Franciaországban a nemzeti államot a forradalom óta a royalista restauráció és a baloldali radikalizmus fenyegeti. Boulanger tábornok 1886 és 1889 között elébb legitim eszközökkel próbálja kihasználni az elégedetlenséget, majd puccskísérlettel döntené meg a harmadik köztársaságot. Szerepéből nem a németellenes revizionizmus, hanem a radikális jobboldaliság és rendpártiság a figyelemre méltó. Egyes történészek Boulanger törekvéseiben – bizonyos túlzással – protofasiszta kísérletet látnak.

Ezt a kettős fenyegetettséget – politikailag éretlenebb viszonyok között – Spanyolországban is megfigyelhetjük. Monarchia vagy köztársaság? – ez a küzdelem a klérus erőteljes befolyásával 1874-ben a királyság javára dől el. XII. Alfonz uralma kompromisszum, mely a karlisták (Don Carlos trónkövetelő híveiből álló, radikális követeléseket is hangoztató csoport) és a feudális reakciót képviselő klérus között teremt kényes egyensúlyt. A karlizmus vakmerő vállalkozásnak rémlett, olyannyira, hogy Joseph Conrad lengyel származású angol író fiatalkorának legizgalmasabb eseményeként tartotta számon: Marseille-ben fegyvert csempészett e csoportnak. Az talán még inkább a karlisták politikai fontosságát érzékelteti, hogy Conrad önvallomása valószínűleg kiszínezett álom csupán, és életrajzi tények nem támasztják alá.

Spanyolország akkortájt Európa pereme volt. A Conrad-példa azonban azt is elárulja, hogy a „peremvidéknek”, a gazdasági fejlődésben elmaradt országoknak is szerepe lesz már, elébb a képzeletben, majd a valóságban is. Néha a „perem” országainak története világosabban és egyértelműbben rajzolja ki az európai tendenciákat. Spanyolhonban az 1885-ös El Pradó-i szerződés a szélsőségek elleni kompromisszum klasszikus példája. Ekkor a két vezető erő, a hadsereg és az udvar közös kötelezettséget vállalt a karlisták és a köztársaságiak elleni harcra.

Az erőegyensúly politikája végül is nem teremti meg Európa egységét. A polgári fejlődés vagy „klasszikus” vagy „porosz” utakon jár. Míg a klasszikus út a köztársaság felé nyit utat, lebontja a nagybirtok és a klérus szövetségét, addig a „porosz” s annak megannyi változata halogatja a gyökeres agrárreformot, átmenti a feudális bürokráciát, államigazgatása a külpolitikai viszonyok függvénye. De nem a német államok szövetsége az egyetlen hatalom Európában, amelynek egy időben kell megoldania – a napóleoni háborúk nyomán – az ország nemzeti egységesítését és polgári haladását. Itália hasonló gondokkal küzd ekkortájt. Ám míg a német egységesítés Poroszországba kebelezte be a dél- és középnémet kisállamokat, addig Itáliában a politikai egység szervezője a liberális Piemont. Olaszország egyesítése 1870-ben Garibaldi szellemét őrzi; nem véletlen, hogy innen, Itáliából röppen fel Mazzini szájáról az egyesült Európa megteremtésének jelszava.

Ott, ahol az innováció szelleme áttörte az osztálykorlátokat, mint Angliában, az állam mintegy kivonulhatott a gazdaságból, s a politika a gyarmatosítás szolgálatába állt. Az állami szerkezet korántsem volt olyan korszerűtlen és merev, mint a „porosz út” nemzeteinél. A francia tőke úgy függetlenítette magát a politikától, hogy szolgálatába hajtotta azt: az 1891-es Panama-botrány kétszáz képviselő megvesztegethetőségét leplezte le. Finom és ironikus történelmi ellentmondás: Zolát arra a székre jelölték a Francia Akadémiában, mely egykor Lesseps Ferdinándé (Ferdinand de Lesseps), a Panama-csatorna építésében kulcsszerepet játszó mérnök-diplomatáé volt. A vörös liliomban, Anatole France regényében Thérèse hideg és kegyetlen férje pénzügyminiszter lesz: útját a társasági élet és a politikai intrika egyengeti. A politikában nincs helye a citoyen közösségi kötelezettségének: a meztelen burzsoá-bürokratikus érdek érvényesül. S az akadálytalan érdekérvényesülés mintegy természettörvényként tűnik fel. Amikor Hippolyte Taine francia irodalomtörténész azt mondta a morálról, hogy éppoly termék, mint a cukor és a vitriol, vagyis egy kémiai folyamat mintájára keletkezik, provokatív fogalmazással rögzítette a valóságot. A pénz uralma társadalmi méretekben ültette el a fatalizmus hitét. A tőkés termelés századvégi megszilárdulásának folyamatában az emberek elvesztik autonómiájukat. Az elvesztett autonómia egyik sajátos következménye, hogy az egyenlőtlenséget, nyomort, rangkülönbséget egyszerű tényként fogadják el. Hauser Arnold figyelmeztet rá, hogy a kor irodalmi mozgalmaiból nemcsak a lázadó naturalizmus fontos, hanem a lélektani regény kibontakozása is. A lázadók kicsiny és olykor elszigetelt csoportjainak körén kívül eltompul a „szociálpolitikai kérdések” (Hauser) iránti érdeklődés. Az elidegenedés társadalmi tényének elfogadására épül fel az intim, a lélek pusztulását ábrázoló epika: ez George Eliotnál mint „az elhibázott élet” késői felismerésének nosztalgiájaként kap hangot.

A FELZÁRKÓZÁS

Egységes Európa? Inkább az egyenlőtlen fejlődés példázata. Észak ebben az időben függetlenedik; Dél ebben az időszakban kap nemzeti határokat és új elnyomókat.

A peremvidék története sem egységes. A 19. század második fele a mai skandináv államokban az abszolutizmus legyőzésének időszaka. Alkotmányos monarchiák alakulnak; felbomlik a svéd és norvég unió. Ezt a politikai fejlődést az a történelmi sajátosság magyarázza, hogy ott valójában sohasem volt feudalizmus, s elmaradt a vallásháborúk kora. Az északi elszigeteltség és elmaradottság végül is a javukra vált. A történelem sokszor szolgált a fejletlenség előnyeinek paradoxonával. A norvég parasztok és polgárok egy szabadabb fejlődés útját nyitották meg. Rátaláltak fő piacukra: Nagy-Britanniára. 1871 és 1888 között a svéd proletariátus száma is megduplázódott, s nem véletlen, hogy az északi vidék „normális” fejlődése alapján olyan irodalom születhetett, mely a század végére Európa vezető szellemiségét testesítette meg Ibsennel, Strindberggel, Pontoppidannal. A modern szó új értelmezése 1883-ban Georg Brandestól, attól a skandináv kritikustól származik, aki Taine után a legszélesebb befolyást gyakorolta Európában.

Kelet- és Dél-Európa fejlődése azonban korántsem „normális” vagy „klasszikus”. Politikailag ezt a fejlődést erőteljesen befolyásolta a már kialakult nagy nemzeti államok fenyegetése, elnyomása. A cári Oroszország Ausztriával szövetségben keserű leckét ad a magyarságnak 1849-ben. Aztán letöri az 1863-as lengyel felkelést. II. Sándor cár nemcsak a „külső területek” elnyomója, hanem éppily erőszakosan egyesíti birodalmának „be-nem-olvadt” népeit, elsősorban Közép-Ázsiában. 1865-ben foglalják el az orosz csapatok Taskentet, a kokandi kánság fővárosát. 1866-ban azonban fellázadnak az abház parasztok, 1867-ben pedig a csecsenek. Az egységesítés egyszersmind arra kényszeríti a cárizmust, hogy a jobbágyreformot a lengyel vidékekről a Kaukázuson túlra is kiterjessze. A hódítás és egységesítés területei épp azzal kínálnak témát Tolsztojnak, majd a szahalini fegyencsziget krónikáját író Csehovnak, hogy az „átmenet” itt tanulmányozható legkirívóbb szélsőségeiben.

A cárizmus, mint már céloztunk rá, különleges szerepet játszott a Balkánon. Szerbiában a török alóli felszabadulás az „Ausztria vagy Oroszország” dilemmáját kínálta fel. Bulgáriában az oroszbarátság liberalizmust jelent. Amikor 1887-ben Ferdinánd szász-koburgi herceg (I. Ferdinánd néven Bulgária első cárja) jóváhagyásával Sztefan Sztambolov diktatúrája minden korábbi alkotmányos vívmányt eltöröl, Vazov, a bolgár realizmus nagy alakja romániai száműzetéséből az oroszokkal tér haza, s támogatásuktól várja a demokratikus megújulást.

A dél- és közép-európai fejlődést meghatározza az, hogy a kapitalista fejlődés soknemzetiségű államok keretei között indul útjára. Ezekbe az államokba – Szlovéniától Magyarországig – a felvilágosodás eszméit nem csupán a francia forradalom közvetítette, hanem Napóleon serege, a hódító bonapartizmus is. A kibontakozást viszont nemegyszer idegen elnyomás nehezítette. Ljubljana környékén a német szellemiség uralkodásvágya éppoly gondot jelentett, mint az osztrák telepeseké Csehországban. 1848-ban az európai forradalom szembefordította egymással a térség népeit. A magyarok fegyvert fogtak az osztrák császár ellen, a cseh rendek viszont megszavazták a Habsburgokkal közös birodalmi alkotmányt, abban a reményben, hogy a szolgálat bizonyos korlátozott függetlenséget eredményez. Csehország azonban minden ígéret ellenére megmaradt – igaz, önálló közigazgatással rendelkező – koronatartománynak.

Kelet-Európában a gazdasági fejlődés kiindulópontja az agrárfejlődés. Ez teremti meg, különösen 1867 után, az ipari forradalom előfeltételeit. A gazdasági hátteret pontosan írja le Berend T. Iván: „A jobbágyság intézményének eltüntetése utáni negyed-fél évszázadban nemcsak a mezőgazdaság tőkés átalakítása teremti meg az ipari forradalom lehetőségét, egyben szükségességét is; de a mezőgazdaság tőkésítésétől, modern fejlődésétől elválaszthatatlan hitelszervezeti és közlekedési hálózat kiépítése is fontos előzményt képez.”{3}

1870 és 1890 között tehát ebben a térségben – így Magyarországon is – a közös vámterület, a nemzeti függőség gátolja, de nem akadályozza meg, hogy egy-egy elmaradott ország az ipari forradalom sajátos előkészítő szakaszába lépjen. A mezőgazdaság tőkés átalakulása egy olyan réteg „felszabadulásával”, közigazgatásba lépésével, az elmaradott politikai szerkezethez való csatlakozásával jár, amelynek külön neve a dzsentri lesz. E réteg halhatatlan írója pedig nem más, mint Mikszáth Kálmán.

„Micsoda század!” – írta Roger Martin du Gard –, amely „a francia forradalommal indul, és a Dreyfus-perrel végződik!” Csakugyan: Dreyfus kapitány igazságtalan elítélése 1894-ben lezár egy történelmi korszakot. A nemzeti állam, mely eddig Nyugat-Európában a kapitalista fejlődés kerete volt, antiszemitizmusával nyilvánítja ki azt a gyűlöletet, amely mögött – többszörös áttétellel persze – az idegenellenesség rejtőzik.

„Micsoda század!” – idéztük Martin du Gard-t, miközben azzal a paradoxonnal indítottuk történelmi áttekintésünket, hogy a francia forradalom eszméi az első világháborúig legyőzhetetlennek bizonyultak.

A 19. század az innováció, a terjeszkedés, a gazdagodás százada. Gazdasági fejlődését ugyanakkor csak hajdani eszméi beválthatatlanságának elismerésével volt képes megvalósítani. S persze a néptömegek kisemmizésével, megfékezésével. Az elnyomást azok a részengedmények biztosították, melyek korszerű termelőket neveltek a tömegekből. A modern ipari termelés a folytonos lázadások története is: a jobb munkakörülményekért, az emberibb életért. Ennek eredménye volt, hogy 1880-ban a francia kormány végül is rákényszerül, hogy amnesztiát adjon a hajdani kommünároknak. Négy esztendővel később elismerik a szakszervezetek törvényességét. 1899: Dreyfus kegyelmet kap, ugyanebben az évben megerősödik és politikai tényezővé válik a szocialista párt Franciaországban.

Néhány év múltán aztán kitör az 1905-ös orosz forradalom.

TUDOMÁNY ÉS RACIONALIZMUS

A 19. század második fele tudományos forradalom segítségével teljesíti ki az ipari forradalmat. Tudomány – itt ezt a szót éppoly széles értelemben használjuk, ahogyan a század tette. A tudomány: nem azonos a felfedezések és találmányok történetével. Thomas S. Kuhn tudománytörténész szóhasználata nyomán inkább a tudományos gondolkodásnak azt a „paradigmáját”, feltételezésrendszerét kell keresnünk, melyben az egyes találmányok és felfedezések megszülethettek.

A század valamennyi tudományos újítása az energia megmaradásának elvén nyugszik. Ez az elv teszi lehetővé, hogy a természet jelenségeit ne egymástól elszakítottan, hanem egységben vizsgálhassák.{4} Darwinnak a fajok fejlődését kimunkáló korszakos felfedezése ezt az elvi egységet az organizmusok világában bizonyította be. Az energia megmaradásának elve ugyan a fizika birodalmába tartozik, míg az evolúció, a fajok fejlődése a biológiáéba, ám – ahogyan azt Alfred North Whitehead angol származású amerikai filozófus megfigyelte – az a közös bennük, hogy mindkét tudományágban a változás eszméje teljesedik ki. Mi a változás mozgatórugója? – ez foglalkoztatja a 19. század tudományát. A választ két egymásnak ellentmondó, mégis a világ egységességét bizonyító tétel hordozza. Az egyik az 1870-es években fogalmazódott meg: J. C. Maxwell teóriája az elektromágneses hullámokról. Felfedezése nemcsak a fény hullámainak természetét magyarázza meg. A fénymozgás betöltheti az egész teret. Az űr – melynek horrorjáról, azaz irtózatáról már a középkor tudott – közömbös e mozgást illetően. Nemcsak a társadalom és a természet engedelmeskedik azonos törvényeknek tehát, hanem maga a teljes tér. A világegyetem, úgy látszik, folyamatos egész.

A másik felfedezés John Daltoné. Ez az anyag atomszerkezetére mutatott rá, tehát az anyag partikularitására, megszakítottságára.

Folyamatosság és változás: íme két egymásnak ellentmondó, ám épp ezért a természeti világ egységes magyarázatára ösztönző felfedezés.

Épp az egységre törekvés a legfontosabb a század tudományos tendenciái közül. Whitehead szellemesen mondja: a század legnagyobb felfedezése, hogy megtanulta a felfedezés módszertanát.{5} Vagyis olyan összefüggések és rendszerezések lehetőségét, amelyek a megfigyelés, az általánosítás és a praxis szigorú rendjén alapulnak. C. M. Cipolla tudománytörténész érdekesen hasonlítja össze a nyugat-európai kísérleti tudomány törekvéseit a kínai vagy indiai feudális társadalmakéval. S a különbséget abban látja, hogy az európai gondolkodást teljességgel áthatja a hasznosság és hasznosíthatóság elve. Az iparosítás a tudomány felhasználásán alapszik, és az ipari felhasználás újabb tudományos eredményekre ösztönöz. A technológiában megjelenik az a racionalitás, mely a gyakorlatot és az elméletet meghatározott módon összeköti.

A tudományos elmélet nem helyezhető az emberi világon kívül. S amikor ez a tudományosság valóságos társadalomátalakító erővé válik, megjelenik egyszersmind a filozófiai általánosítás igénye is. Nemegyszer elkésetten persze. Ott, ahol a termelési mód elmaradottabb, tehát ahol az ipar csupán lépéshátránnyal zárkózik fel a kísérleti feltevésekhez: a metafizika pótolja az átfogó tudományos elméletet. Lange szellemes megjegyzése szerint például Németországban „még egy gyógyszerész sem tud kikotyvasztani egy receptet anélkül, hogy tevékenységét ne helyezze el a világegyetem egész berendezkedésének szerkezetében.”{6}

A parodisztikus jellemzés leleplező. Arra világít rá, milyen közönségesen elterjedt premissza volt a világegyetem alapvető anyagi egysége, hézagtalan összefüggésrendszere. Nem véletlen, hogy a biológia minden előrelépése ellenére a fizika marad a tudományok centrumában. Sőt a biológia módszertana is a fizikai tudományok logikájából kölcsönöz. A klasszikus fizika ugyanis egyetlen meghatározó alapelvre vezethető vissza: a mozgás, az energia tanára. Amíg a vallásról van szó, a század elutasítja a „végső”, az egyetlen mozgató feltételezését. A korabeli tudomány azonban tények, okok és következtetések rendszerét építi fel egy korábbi causa finalis, azaz végok helyébe. Módszere az okok láncolatának felderítése. Joggal jelenti ki Hermann Helmholtz fizikus: „Úgy gondolom, hogy korunk nagyon nagy leckét tanult a fizika tudományától. Az abszolút és feltétlen ténytiszteletet, azt a szorgalmat, amellyel ezeket a tényeket összegyűjtik, a bizalmatlanságot a merő jelenség iránt, a törekvést, hogy minden esetben ok és okozat láncát derítsék fel, s végül azt a meggyőződést, hogy mindezek létezését feltételezzék.”{7}

Ez a ténytisztelet nem csak a 19. század második felének divatja. A társadalom és a természet közös törvényeinek kutatása a felvilágosodás öröksége. Kérdése: melyik az a megfelelő emberi rend, amelyet természetessége igazol? A modern gazdaság olyan térképésze, mint Adam Smith, nem véletlenül hangsúlyozza összefoglaló könyve címében a „természet” szót, s az sem véletlen, hogy e mellett feltűnik az „ok” szó is. A nemzetek gazdagságának természetéről és okairól szóló tanulmány{8} azt vizsgálja, hogyan alakulhat természetesen, vagyis a növekedés értelmében a népek gazdagodása. A gazdagodás az emberi természetben rejlő erő, melynek kibontakozását a társadalmi intézmények sora gátolja. A dolgok természetes rendje megőrizné a falusi termelés és az iparosodás egyensúlyát, az emberiség pontosan annyit fejlődne, amennyi a növekedési szükséglete. „A városok azért gyarapodtak mértéktelenül, a falvak azért szegényedtek el, mert az intézmények megbontották azt a természetes rendet, amely a nemzetek gazdaságának arányát őrzi.”{9}

A természeti alapra helyezett társadalomtudomány tehát olykor megelőzi a természettudományok felfedezéseit. Helmholtz megfigyelését kiegészítve: nemcsak a fizikai tudományok nagy befolyására kell figyelnünk, hanem arra is, hogy a gondolkodás bizonyos törekvései előkészítették a fizikai, a biológiai és a kémiai tudományok fejlődését. David Hume A vallás természetes történetét (The Natural History of Religion) írja meg, Thomas Malthus a népesség növekedésének természetét, melyet erőteljesen módosít a szegénység és a betegségek „interferenciája”.{10}

A tudományok fejlődésében így meghatározott módszertan munkál. A társadalom és a természet egységes alapelveken történő megértésének téziseiben voltaképpen a gyakorlat és az elmélet különös egysége jelenik meg, mely a nyugat-európai, immár polgári keretek között fejlődő tudományt világfölényhez juttatja. Igen pontosan fogalmaz Raymond Aron francia filozófus: a tudósok „fölényüket annak köszönhetik, hogy egyesítik az absztrakciót és a kísérletet, annak a módnak, ahogy rákérdeznek a természetre, annak a gyakorlatnak, amely implicite feltételezi, hogy az intellegibilitásnak meghatározott lényege van. Röviden, a tudomány racionalitása egy metodológiával van összefüggésben, a szó legtágabb értelmében. Ez azonban szolidáris egy olyan felfogással, amelyet a valóság filozófiai koncepciójának lehetne nevezni, a metodológiát és az elméletet egyaránt az eredmény erősíti meg.”{11}

A fizika és – ahogyan régen hívták – a szellemi tudományok konvergens fejlődésének persze nem csak az az integráció adott lökést, mely a tőkés társadalom gazdaságának totális jellegében öltött testet. Magában a társadalom szervezésében tűntek fel olyan racionális tendenciák, melyek a tudományhoz hasonlóan a művészetet és a jogot is megfigyelésre és a valóság felfedezésére ösztönözték. Nem elfeledhető, hogy a századfordulón tudomány és művészet közös jellemzője a romantikaellenesség. Itt nem pusztán egy művészeti irányzat leküzdéséről van szó. A romantika a hagyományos értékek tiszteletét, az irracionális eszmények uralmát, a létező merő elfogadását azon az alapon igazolta, hogy az régi. A tudomány agnoszticizmusa, látszólagos értékmentessége egyszersmind tiltakozás volt minden vallásos metafizika ellen is. Az emberi cselekedetekben a megfogható, a hasznos, a mérhető szerepének hangsúlyozása természetesen érintkezett azzal a felfogással, melyet például a képzőművészetben Courbet hirdetett meg: a festészetnek csak a valóságos, létező tárgyak ábrázolásával kell foglalkoznia, és száműznie kell minden absztrakciót, nem láthatót, például az angyalokat.{12}

A metafizika és a romanticizmus kiűzése tehát tudomány és művészet közös vállalkozása. John Stuart Mill angol filozófus 1854-ben a metafizikai és morális tudományokat is az „elemzett tapasztalat” alapjára kívánja helyezni. Az utilitarizmus filozófiája Jeremy Bentham tanaiban már a század első harmadában azt a racionális magatartást keresi, melyben a jó akadálytalanul kifejtheti működését; számára azonos fogalom a jó, a hasznos és a boldog.

Bentham, Mill és végül Herbert Spencer angol pozitivista gondolkodó képviseli a legradikálisabban ezt a metafizika- és romantikaellenes tendenciát. A 19. század végén Spencer dolgozza ki a nagy „szintetikus filozófiát”, amely a létezés minden rétegében az azonos fejlődési törvények működését igyekszik felfedezni. Ha a pozitivizmus azzal indult útjára, hogy nem keresi a végső okokat, az egyetemes magyarázatra irányuló törekvés ismét visszacsempészte a metafizikát. Az azonosság keresése ugyanis csakis a mechanika alapján volt lehetséges: a világ, a kozmosz egyetlen mozgásenergiára „jár”.

Itt már világosan kitetszik, milyen árat fizetett a korszak a természeti és a szellemtudomány egybehangolásáért. Különös, hogy ennek a tudományosságnak a kételkedés, a ténytisztelet, az agnoszticizmus volt a pozitív arca; míg redukcionizmusa, az „egy elvre” visszacsupaszító irányzata a negatív, a hátráltató. A kételkedés ösztönzőbb, mint az a bizonyosság, amelyben nemegyszer a polgári önelégültség, a filiszterség nyilatkozott meg. Azokban az országokban, ahol a termelési szerkezet egysége még nem valósult meg, a pozitivista filozófia homogén magyarázatokra való törekvése egyenesen monista szélsőségekhez vezetett, mint például Németországban Häckelnél.{13}

A tudomány a társadalom feloldatlan ellentmondásainak tükrében magyarázza a természetet. Az anyagmegmaradás elve, az a felismerés, hogy nem pusztítható el és nem teremthető az anyag, magában foglalja azt a társadalmi tapasztalatot is, hogy a dolgoknak – miként az embereknek – nincs önálló egzisztenciája. A mindent átható racionalizmus, az okok és okozatok hálójának ráterítése valamennyi jelenségre egy olyan átfogó, determinisztikus szemléletet eredményez, melyben nincs szerepe a szabad akaratnak. Az emberi választást a hajlamaink befolyásolják, a hajlamainkat azonban öröklött tulajdonságok határozzák meg. A naturalizmus, a kor egyik átfogó irodalmi áramlata sohasem tudta következetesen végigvinni saját teóriáit, nem kis részben azért, mert „tudományos alapjai” eleve ellentmondást rejtettek magukban. Zola hangsúlyozza is, hogy a naturalizmus a 19. század fejlődésének „természetes eredménye”; Sainte-Beuve, akit korántsem sorolhatunk a naturalizmus kritikusai közé, saját bevallása szerint az histoire naturelle des esprits-t, vagyis a szellem természettörténetét írja – ám az emberi természet éppoly ravaszul bújt ki a tudományos egyszerűsítés, miként az irodalom a természeti leírás alól. Tünetszerű ebből a szempontból Ferdinand Brunetière fejlődése; a tudomány feltétlen hívéből pályája utolsó szakaszában a vizionárius intuicionizmus elkötelezettje lesz éppúgy, ahogyan a naturalisták a szimbolizmussal vagy éppen egy új romantikával toldják meg tételeiket. Hermann Bahr a naturalizmus kríziséről írott tanulmányában a naturalizmusból egyenest a romantikát hiányolja – azt az irányzatot, amelynek leküzdésére a naturalizmus felesküdött.

A történelmi fejlődés iróniájához tartozik persze, hogy az 1880-as évekre a tudomány is túllépett a mechanikán. 1865-ben Rudolf Clausius megfogalmazta az entrópia tanának magvát, ráébredt a fizikai folyamatok megfordíthatatlanságára. Érik a termodinamika első tételének, az energiamegmaradás elvének kiegészítése és forradalmasítása, a termodinamika második tétele, hogy végül Ludwig Boltzmann a statisztikai valószínűség és entrópia, Lord Kelvin pedig a „hőhalál” gyorsan vulgarizálódott elméletének megalapozásával egy új univerzum képét rajzolja fel. A fizikai folyamatok merő kölcsönhatása, az „erők játéka” világképét felváltja a megfigyelés objektivitásának megkérdőjelezése, a nézőpont uralma. Megszületik a tudományos bizonyítékokra támaszkodó szubjektivizmus; ez lesz az alapja majd a tudomány és a művészet új kapcsolatának.

A KOR HŐSEI: AZ ORVOS ÉS A MŰVÉSZ

Úgy rémlett, a természet és társadalom közötti hidat az emberi fizikum tanulmányozása, az orvosi stúdium teremti meg. Az írót egy bizonyos korban a lélek mérnökének nevezték. A 19. században ez a mérnök még orvos volt. Balzac megírja a Physiologie du mariage-t, vagyis a házasélet fiziológiáját és a Pathologie de la vie sociale-t, vagyis a társadalmi élet patológiáját. A Betti néniben a társadalmi gyógyászat egyszerű orvosának nevezi magát. Másutt a „kétségbeejtő társadalmi bajok lódoktorának” szerepében lép fel. Sainte-Beuve 1857-ben a Bovaryné híres kritikájában így dicsér: Flaubert úr, kitűnő orvosok fia és testvére, úgy forgatja a tollát, mint mások a sebészkést.

A naturalizmus tudományos ihletője Claude Bernard orvos, a kísérleti élettan megteremtője; tanait Zola fordítja le a művészet nyelvére. Zolára nemcsak az orvostudomány előkelő hűvössége hatott, hanem az az elvi és módszertani felismerés, mely az orvosi kutatások alapjául szolgált. Az orvos a változatlan törvényeknek engedelmeskedő emberi természetet állítja helyre. Claude Bernard nemcsak rendszerével gyakorolt hatást, hanem kísérleteivel is – például felfedezte a glikogént és a máj cukorraktározási funkcióját –, vagyis a változatlan törvények közötti változás – átváltoztatás – leírásával.

Az orvostudomány determinizmusa egyúttal egy morális szenvedély parancsát rója a kutatóra: az emberi körülmények megváltoztatásáét. A determinizmus ugyanis éppen metafizika-ellenességével szünteti meg a hagyományos „jó” és „rossz” romantika által szentesített fogalmait. Claude Bernard előfutára az a La Mettrie, aki feltételezte, hogy a majom, amelyet beszélni tanítanak, előbb-utóbb emberré válik. A körülmények hatalmának felismerése a körülmények megváltoztatására is biztat: ez a kor megannyi pozitív és negatív utópiájának alapja. H. G. Wells a Dr. Moreau szigetében mintegy regényes formában ismétli meg La Mettrie kísérletét, amikor orvosa embert operál állatokból, s így teljesíti ki a természetes evolúciót.

Az ész a gondolkodás fiziológiájának terméke – fejtette ki Mill. Helyes gondolkodás azért lehetséges, mert a fiziológia törvényei igazolják az ész érveit. A fiziológia így utat törhet a logika és a morálfilozófia felé is: az igazság konkrét, megfogható, a természetben jelenlévő. Ez az összefüggés világlik ki az orvos Csehov egyik fontos fiatalkori nyilatkozatából. „Mindaz, ami a földön él, szükségszerűen materialista. A gondolkodó emberek szükségszerűen szintén materialisták, az anyagban keresik az igazságot, mert hisz másban nem kereshetik, mert csakis anyagot látnak, hallanak és tapintanak. Szükségszerűen csakis ott kereshetik az igazságot, ahová elér a mikroszkópjuk, a szondájuk, a késük. […] Aki az embernek meg akarja tiltani a materialista irányzatot, az tulajdonképpen az igazság keresését tiltja meg.”

A Szuvorinhoz írott levél tartalma végigkíséri Csehov világnézeti fejlődését. 1894 márciusában Tolsztoj felfogásával vitatkozva írja, hogy az elektromosságban és a gőzben több az emberség, mint az önmegtartóztatásban és a vegetarianizmusban. E nyilatkozat szép példát kínál arra, hogy milyen mély etikai tartalma és törekvése volt annak a bizonyos „orvosi materializmusnak”. Az orvos – eszmény, társadalmi jelenség; a gyógyítás fogalom. Írókat vonz a foglalkozás éppúgy, mint a természettudomány megannyi ága. Stefan Żeromski állatorvosnak készül; első nagyregényének hőse orvos, aki Párizsban tanul. A matematikát és fizikát hallgató Bolesław Prus nagyregényében, A bábuban az üzleti élet csalódásaiból menekül a hős a tudományhoz.

Az orvos feltűnik a regényben és a színpadon is. Zola regényciklusának, a Rougon-Macquart-nak egyik vonzó és érdekes rezonőrje Pascal doktor. Csehov már első teljes és befejezett darabjában, az Ivanovban kísérletezik Lvov doktor alakjának megfestésével, hogy aztán a Sirály Dorn doktorában foglalja össze tapasztalatait és kételyeit. Gerhart Hauptmann a Naplemente előtt dr. Schimmelpfennigjével hódol a divatnak, Ibsen A vadkacsában dr. Relling figurájával teremt körüljárható társadalmi típust.

Dr. Relling persze már nem orvosi, hanem szociális receptet ad. Illúziókat ír fel inkább, mert egyre kevésbé találja meg az élet értelmét abban a világban, ahol Csehov is kereste: a mikroszkóp és a szonda kísérleti laboratóriumában. A 19. század végére meginog a tudomány végső „orvosságába” vetett feltétlen hit. S a szkepszis kifejezője éppen Csehov lesz. Már elbeszélésének címe is jelzésértékű: Unalmas történet. Fontosságát elárulja, hogy témavilága érintkezik A manó című darabéval, amely azután a Ványa bácsi forrása lett.

Nyikolaj Sztyepanovics, az Unalmas történet főszereplője tudósokat nevelő pedagógus. Egyszerre csak szembe kell néznie a pillanattal, amikor az orvostudomány tehetetlenné válik. Meg kell halnia. Ennek a „tudásnak” a birtokában felel nevelt lánya, Kátya kérdésére – hogyan kell élni? Nyikolaj Sztyepanovics a dr. Rellingénél is nyíltabb vallomást tesz: „Őszintén beszélek, Kátya, nem tudom.” A 19. század egységesíteni akarta a tudomány elveit. Nyikolaj Sztyepanovics azonban már tudja, hogy ez az egység nem lehetséges. Valóságos uralkodó eszme nem bontakozott ki e sok tudásból. „… mindenről és mindenkiről kialakult gondolataimban, érzéseimben és felfogásomban nincs semmi közös, ami mindet egységes egésszé összefogná.”

A század „orvosi optimizmusát” még élesebben bírálja A 6-os számú kórterem. Ragin doktor a divatos sztoicizmus képviselője. Közömbös a fájdalom és a szenvedés iránt. Végül azonban Ragin – csalódottan és megalázva – ugyancsak a 6-os számú kórterem foglya lesz.

Pascaltól Ragin doktorig a fejlődés a tudományos optimizmustól a mély csalódottságig tart. A természet legyőzésének képessége mintha alkalmatlannak bizonyulna arra, hogy a társadalom és az egyén bajait meggyógyítsa. Nem véletlen, hogy ezt a csalódottságot azokban az országokban fogalmazzák meg a legélesebben, amelyekben a kapitalista fejlődés viszonylagos elmaradottságával találkozunk: a skandináv államokban Ibsennél, Oroszországban Csehovnál. Itt ugyanis az „elkésettség” mintegy sűrítette az átalakulás válságát és ellentmondásait, a régi erkölcs túlélésének s a tudományos morál elégtelenségének élményét. A világegyetem mégsem járható be csupán a tapasztalat és a kísérlet útján. John Stuart Mill a matematika olyan axiómáiról is, mint a „párhuzamosok a végtelenben sem találkoznak”, azt állította, hogy azok a tapasztalatból nyert indukció útján bizonyíthatók. A matematikának – azaz az élet lefordításának mennyiségre, tömegre és erőre – azonban hiába volt elvont szépsége az olyan elegáns matematikai rendszerekben, mint Maxwellé: még abban is feltűnt a nevezetes démon, a kiszámíthatóságban a kiszámíthatatlanságé. 1871-től kezdődően Mengyelejev megalkotta az elemek periódusos rendszerét: itt az atomsúly (relatív atomtömegek), tehát ismét valamely kvantifikáció határozza meg az oszthatatlannak vélt anyag természetét; ám alig egy évtized múltán Thomson (Lord Kelvin) a cambridge-i Cavendish laboratóriumban felfedezi az elektronokat, az oszthatatlan továbboszthatóságát.

Az irodalom, a művészetek kétségtelenül ihletet merítettek a 19. században a természettudományokból. Közvetlenül is – mint Claude Bernard-tól a regényírás, az optikai felfedezésektől a festészet. Flaubert a század derekán nosztalgikusan idézi fel, hogy ő mindig kórboncnok szeretett volna lenni. Hardy regényeit átjárja az örökléstan megannyi felfedezésének eredménye. Nem volt kisebb a természettudományra épülő filozófia hatása sem. A világegyetemre éppenséggel egyetemes magyarázatot kereső korszak magától értetődően bízta az általánosítást a filozófiára, a szociológiára. Szövetségesnek rémlett ez a filozófia az irracionalitás végső kiűzésében.

A 19. század végére, éppen Csehovnál leapad a nagy önbizalom, meginog az egyetemes magyarázatba vetett hit. Az a fragmentáció, melynek hírnöke Csehov dramaturgiája lesz, korábban is feltűnik már Csehov novelláiban. Ezek már nem zolai „életszeletek” egy „temperamentumon” átszűrve, hanem az életábrázolás lírai-nosztalgikus, töredezettséget felpanaszoló remekei, melyekben megszólal a csalódott orvos is.

Miképpen a test vagy a lélek, úgy a társadalom betegségei sem gyógyíthatók.

ÖNMEGVALÓSÍTÁS ÉS TERMÉSZET

Csehov termékeny elégedetlenségét példaszerűen vallja meg A pöszmétebokor című elbeszélése. Hőse, a pénzügyi kamara dolgozója egész életében azért kuporgat, hogy olyan földje legyen, melyen saját pöszmétéjét termelheti. A gyűjtés-kuporgatás természetesen nem sikerülhet. A föld, mely a hősnek jut, mindössze három ölnyi. A sírja. A csehovi kommentár mélyen megvilágító, mintegy válasz a századnak: „Az embernek nem három öl föld kell, hanem az egész földgolyó, az egész természet, amelynek tágas terén kifejtheti szabad szellemének minden sajátságát és képességét…”

Csehov itt felidézi a század nagy álmát, a természet teljes meghódítását. Példázatában persze azt is érzékelteti, hogy mindebből az egyes embernek csupán három öl föld jut. A szabad szellem egyre kevésbé fejtheti ki valamennyi képességét: éppen a föld birtoklásának módja (kuporgatás stb.) akadályozza meg az emberi sajátosságok kibontakoztatását.

Csehov hasonlataiban, melyek az egyéni önmegvalósítást fogalmazzák meg, ott szerepel a tudomány, a természet és – mint Ibsen egyik fontos nyilatkozatából láthatjuk – az ember biologikuma is: „Az individuum önmegvalósítása és szabadsága ma olyan, mint az új partokat kereső gőzhajó, melynek belsejében egy hulla utazik.”

Ha korábban a „kórboncnok” az eszmény, az élő és az élettelen természet kapcsolatának kutatója – a századfordulón Ibsen keserűsége elárulja, milyen csalódás lépett a remények nyomába. Nem letagadható az áthallás (a közvetlen átvételre bizonyíték nincs) az ibseni felfogás és Joseph Conrad jelképvilága között. A Narcissus hajóján haldokló néger a természet közönyös erőinek csapásaitól szenved; az önmegvalósítás, a szabadság csak a pusztulás árnyékában villanhat fel egy pillanatra.

E. M. Forster azzal vádolta Conradot, hogy nincs filozófiája. Voltaképpen Csehovnak sincs. A századvég néhány, leginkább a novellisztikában jelentkező, saját irodalmában magányosnak rémlő művész épp a „pozitív” filozófiával szembefordulva ad hangot szkepszisének a magabiztos világmagyarázattal szemben. S csalódottságuk szólal meg, amikor a szabadság és a személyiség kibontakozásának lehetőségeit kutatják. A visszavonulás az általános világmagyarázattól nem az író, hanem a világ válságának tükre. A szimbolizmus Ibsennél voltaképpen azt sugallja, hogy az átöröklésen és a neveltetésen, a determináns meghatározókon túl is van olyan bevilágíthatatlan sarka az emberi léleknek, melyet a naturalisták meg se közelíthetnek. A 19. század végi haladó irodalom azért táplálhat együtt annyi, egymással rokonítható és perelő irodalmi irányzatot – a naturalizmus és a parnassien mozgalom utóvédjeit, a dekadenciát és a szimbolizmust, hogy csak néhányat soroljunk fel –, mert azok voltaképpen egymás fogyatékosságaiból is táplálkoznak.

A válságtünetek – például a természet és a tudomány, a vadon és a város ellentétében – a tárgyi világ felidézését is meghatározták. Hemingway erre céloz, amikor kijelenti, hogy a modern amerikai irodalom egésze Mark Twaint tekintheti ősének. Ő a válság első írója. Természet és város ellentétét ő fogalmazta meg klasszikus érvénnyel a tengerentúlon.

Európa ekkor világirodalmi központ. Se a gyarmatbirodalom, se a szabad Amerika nem szólhat bele irányzataiba. Holott: a fiatal amerikai irodalom mintegy vegytisztán vetíti vissza az európai kontinens szellemi életének kínzó ellentmondásait. A modern amerikai irodalom kezdeteiben máris feltűnik a nagy téma: a természet és a civilizáció történelmi viszálya. Első írója, Mark Twain ezt a fejlődési szakaszt rögzíti regényeiben és szatíráiban. Az amerikai népesség 1860-tól – a hihetetlen arányú bevándorlás következtében – a századforduló időszakára megduplázódott. Az 1890-es évekre gazdára leltek az utolsó közösségi földek, befejeződött a frontier telepítése, s a rendkívül intenzív kapitalizálódás felfejlesztette az agrártermelő országot ipari nagyhatalommá. Ennek egyenes következménye: a hagyományos közösségek felbomlása, a Mississippi partján húzódó településeké, ahol Huck Finn tutaja kikötött. A „báró” és a „király” itt csalnák ki szélhámossággal egy család örökségét. De nem is az egyes epizódok a lényegesek itt, hanem a Huckleberry Finn struktúrája. A cselekmény hullámszerűen csapódik ide-oda a „part” és a „folyó” között. A hősök a természet és az alakuló társadalmi világ szélsőségeit tapasztalják meg. Mark Twain a Mississippi hajóséletének, vándorkalandjainak erkölcsére szavaz a korrupt várossal szemben.

A szolidaritás példáit Jack London is a természetben találta fel. Buck, a kaliforniai kutya elvadul az emberi társadalom farkastörvényeitől – és végül a farkasokhoz csatlakozik. Esztendőnként azonban visszajár ahhoz a folyóhoz, ahol gazdája teste nyugszik.

Twain, Jack London és Európából Conrad elegendő példát kínál arra, hogy lássuk, a természet romlatlanságának felvilágosodáskori eszménye miért is elevenedett fel a 19. század derekától megváltozott formában. Az iparosodás mindent maga alá gyűrő erőszakát a város dzsungele jelképezi. Ez az új város nemrégiben még otthont adott a bohémnak, a művésznek. Toulouse-Lautrec képein a karikaturista ösztöne vitázik a felfedező büszkeségével: a rajzok sora az új megapolisz csillogását dicséri.

Párizs fényei nem világítottak el Skandináviáig vagy Lengyelországig. August Strindberg A vörös szoba című regényének hőse, Arvid Falk ott áll a városa fölötti hegyen, s letekint rá: úgy érzi, az ellenség rejtekhelyét fedezte fel. Joseph Conrad, a természet írója borzongva idézi meg azt a Londont, melybe hirtelen ötmillió ember szorult. A titkosügynök anarchistája megriad a nagyváros titokzatosságától, idegenségétől, rejtelmeitől. Reymont első nagyregénye (Az ígéret földje) Łódźról szól, a hirtelen felduzzadt gyapjúfeldolgozó városról. A természet átváltozott a gyárak és kőépületek dzsungelévé. Łódź törvénye az erdőé: „Ha karmaid vannak, mehetsz előre, megfojthatod a szomszédokat, különben megfojtanak téged.”

A város persze itt Zola városa is. A Párizs gyomrának hatása tagadhatatlanul végighullámzik a 19. század végi naturalista irodalmon. De a valóság kínálta anyag nemegyszer győz az irodalmi példaképen: a város válságának élménye a századvég hiteles krónikáját szüli meg.

ALTERNATÍVA: A MŰVÉSZ

A város persze csupán az élet mechanizálódásának, lélektelenségének jelképe. A polgári élet hivatalnokokat, kereskedőket, bankárokat nevel fel, a beosztás és az idő rabszolgáit. A lezárt horizont embereit. John Galsworthy művében, A Forsyte Sagában Soames Forsyte a feleségét is a tulajdonának tekinti, s már emiatt is érthetővé válik, hogy az miért lobban szerelemre a művészet egyik szabad képviselője iránt. A művészet mint az élet teljességének meghódítása lehetőséget nyit arra, hogy felülemelkedjünk a kor szűkös korlátain. A Forsyte Saga művésze: építész. Az új kor új bohémje. Jellemében a szabad szellem megfér a tervezéssel.

A művészet: tiltakozás a polgári hétköznapok ellen. Strindberg hőse az újságírás robotjában küzd meg a várossal. Anatole France A vörös liliom festőjeként álmodta újjá önmagát. Bunyin A falu című regényében egy testvérpár szerepel; egyikük, Tyihon, a gazdagodás útját választja, a másik, Kuzma, író lesz. A művész végigvándorolja Oroszországot, ám éppoly kevéssé ragadhatja meg az áhított teljességet, mint ahogyan Tyihon vagyona sem képezheti azt.

A művészet mégis megoldásnak rémlik. Átfogó világmagyarázatot kínál, a teljesség átélését. Aztán felfedezi a művész, hogy szabadulása illúzió, s maga is annak az életnek a része, mely ellen lázad.

Élet és művészet eme dilemmáját Thomas Mann Tonio Krögeréig írja „kollektíven” az 1870-es évekkel indult irodalom. A válaszút keresése ez. A művész vagy polgár dilemmájában ugyanaz a feszítő, sarkított ellentmondás kísért, mint a természet vagy város, a szabadság vagy szükségszerűség szembeállításában. A 19. század utolsó harmadában az irodalom egyre inkább elveszíti „tudományos” biztonságát: szaporodnak a tétova kérdések.

Ezek a kérdések tartalmuk szerint olykor nemzetközileg hasonlóak, formájuk szerint országonként és hagyományonként módosulnak. A művész–polgár ellentét például élénken kísért a skandináv társadalmi regényekben, méghozzá abban az érdekes párosításban, hogy a művész vagy orvos alternatívája lép az előtérbe. Strindberg négy regényének főhőse a tudós, gyakran ő talál rá az „alkotó” megoldásra a „művésszel szemben”, aki a modern kapitalista környezetben mint kiszolgáltatott, korrupcióra kényszerített szellem szerepel. Megvilágító motívum A vörös szobában, hogy Olle Montanus festő öngyilkosságának „tanúja” a mű szinte egyetlen biztató karakterű szereplője, Borg doktor. Az öngyilkos testét neki kell felboncolnia.

A művész vagy polgár dilemmájában persze nem csupán szociológiai típusok reprodukálásával van dolgunk. A kérdés szélesebb, általánosabb. Végül is az erkölcsi vagy társadalmi lét kettőssége jelenik meg az orvos és a polgár mindannyiszor fellépő karakterpárhuzamában. S hogy ez mennyire így van, mutatja a figurák könnyű átfogalmazási lehetősége a pap vagy polgár dilemmájára. Henrik Pontoppidan Szerencsés Péterében a szerző így jellemzi a válaszutat: „kereszt vagy pezsgőspohár”. A művészet nemegyszer a lelkészi hivatás vagy a vándorprédikátori elszánás aszkézisét kényszeríti a hősre. A vallás, vagy annak legalábbis tolsztojánus változata végigkíséri a skandináv irodalom fejlődését a század utolsó negyedében. Pontoppidan hőse, Lykke-Per, azaz Szerencsés Péter a mű végén remete lesz. A Strindberg-regényeknek és az önéletrajznak vissza-visszatérő hőse, Axel, pusztaságban érzi magát, s az egyik mű végén a Herkules csillagkép alatt hajózik ki magányosan a nyílt tengerre.

Axel Borg sorsa különben tipikus „skandináv” sors. Külföldről érkezik haza a fjordvidékre. Idegenben különböző ásványokat fedezett fel, s ezért érdem és elismerés jutott neki. Hazájában egy másik bontakozó tudományág kísérti meg, melyet mai szóval szociológiának neveznénk. Az embereket kor és intelligencia szerint osztja be Axel, a boldogságot akarja számukra, a felemelkedést. A külföldről ihletett népboldogítás azonban csődöt mond. Axel kudarcot vall.

A művész alakjában a klasszikustól a modernségig vezető út jelent meg. Meyer Abrams jelentős irodalomtörténeti művének címe, a Tükör és a lámpa metaforájában mutatja fel a tegnapi és a mai felfogás különbözőségét. Míg egykoron a művész lámpása bevilágította a környezetét, a századforduló után a tükör csupán az alkotót mutatja személyes válságaiban.

FRANZ KAFKA – A LOKALITÁSBÓL AZ EGYETEMESBE

Kivel kezdhetnénk stílusosabban a felmérhetetlen modern európai irodalom összetett történetének első keresztmetszetét, mint Franz Kafkával. Ez a szerző kétszeresen, ha úgy tetszik háromszorosan is a periférián munkálkodott. Az Osztrák–Magyar Monarchia keretei között, a cseh ébredés közepén, Prágában alkotott a fősodorban hömpölygő német irodalom nyelvén. Ha az elmaradottság előnyeiről beszélünk, Kafka juthat eszünkbe. Prága és Kafka, modernitás és Kafka összefüggő fogalmak.

Ugyanakkor igencsak nehéz Franz Kafkát besorolni a nemzeti irodalmakba. Csupa negatív ítéletből rajzolódik ki a portréja. Nem német, nem cseh, nem zsidó író, ennyi bizonyos, ám azt sem állíthatjuk róla, hogy e fenti három keveréke lenne. Kafka nagyságát a besorolhatatlansága is jelzi. Ezzel egyszersmind a „hontalanok” prototípusa lesz. James Joyce és Italo Svevo, azaz Ettore Schmidt (az olasz német), az írországi Beckett Párizsban, a Romániában született izraeli Aharon Appelfeld, az oroszból amerikaivá átváltozott Vladimir Nabokov – valamennyien nemzetekfölöttiségbe kényszerített s az anyanyelv béklyóit feszegető írók, akik bízvást tekinthetik ősüknek Franz Kafkát.

Kafka temetéséről jövet a gyászolók döbbenten észlelték, hogy az óváros tornyának órája megállt (Max Brod). Megpattant benne egy rugó. Jelképesen is, miképpen a valóságban, Kafka művei fölött megállt az idő. Jóslatait ugyan lefordították a diktatúrák fenyegetésére (Fritz Stern), s ez az aktualizálás hatásos volt ugyan, de korántsem tartós. Kafka „időtlenítése” sikeresebbnek rémlett. Könnyebb is volt, mert a föld, ahol született, az egykori Bohémia, később Csehszlovákia, ma Csehország többszörösen is megtagadta polgárként és zsidóként, majd a kommunizmus éveiben holmi dekadencia ügyvédeként.

A hontalan Kafkát sokan próbálták befogadni és befogni. Ő volt az a szerző, akit az írásba menekülő aszkétaként ábrázoltak, vagy olyan áldozatként, akit kora semmisített meg. A Levél Apámhoz szerzője Ödipusz-komplexusban szenvedett, vagy maga volt az anti-Ödipusz, amiképpen azt Gilles Deleuze és Felix Guattari állították a Kafka-kutatást nemzetközileg megihlető vagy azt – épp ellenkezőleg – zsákutcába terelő könyvükben.{14}

Kafka a valószínűtlen zászlók egyike. Jogász, egy biztosítótársaság alkalmazottja, vegetáriánus, tüdőbeteg. Németül írt Bohémiában, melyről csak Shakespeare hihette, hogy tenger szegélyezi. S mindez egy olyan korban, mely módszeresen kezdte meg a humánértelmiségi szerep visszaszorítását a tudomány népszerűsítésének oltárán. Kafka nevetve olvasta fel A pert a barátainak: az irónia és távolságtartás olyan kortársakat ejtett meg, mint Thomas Mann vagy James Joyce.

A két tágabb értelemben vett kortárs különös isteneket idézett meg. A Tonio Krögert formáló Thomas Mann az elbeszélő művészet múzsájának Apollónt, a távolságtartás istenét választotta. Joyce hőse, Stephen Dedalus a madarakat figyelve az egyiptomi Toth istenséghez fohászkodik, a távolság, így az irónia istenéhez.

Tonio Kröger és Stephen Dedalus peremre szorult művészek, akik szívesen beilleszkednének a társadalomba, ám visszautasítják a játékszabályok elfogadását. Kafka hősei olyan társadalomban élnek, amely bárminő ürüggyel is, de kiszorítja őket. Merő létükkel bűntelen bűnösök.

Ezt az új paradigmát, a jog és a társadalmi viszonyok sajátos kafkai értelmezését nehezen dolgozta fel a kortársi tudat s az utóélet felett rendelkező esztétikai érzékenység. Kafka az értelmezések laboratóriumának középpontjába került. Műve kapcsán valóságos csatát vívtak a marxisták a strukturalistákkal, a hazafiak a kozmopolitákkal. S nemcsak azért, mert művének allegorikus jellege természetszerűleg kínálta magát az értelmezési polifóniának, hanem azért is, mert jó ideig a megfejtés arkhimédeszi pontját tilos vagy nehéz volt említeni.

Franz Amschel Kafka ugyanis zsidó volt, műve a zsidókérdés egyik, metafizikai és társadalmi dimenzióját tárta fel. Még közelebbről – a marginálisnak vélt „zsidókérdést” a 20. század egyik kulcsfontosságú írója reflektorfénybe állította, s ezzel megnehezítette a különféle nacionalizmusok értékrendjének egyoldalú érvényesülését. Kafka ráadásul „Habsburg” zsidó volt, a nemzetség elismerése nélküli nemzetiség, az összetartozás érzése nélküli törzs, a megosztott vallás képviselője. Mindennek ellenére ez a „virtuális” zsidóság a birodalom fontos alkotórésze volt, az egyetlen Staatsvolk, államnemzet a soknemzetiségű Monarchiában. A zsidó létezés kettősségét Carl Schorske fogalmazta meg, amikor a császáréhoz hasonlította azt. A császár szupranacionális volt, míg az ő zsidói szubnacionálisok. Egyfelől a létük múlott azon, hogy részt vegyenek az adott nemzetiségek partikuláris életében, bizonyítsák részleges vagy teljes kulturális azonosulásukat azzal a nemzeti létre törekvő kisebbséggel, amelyben éltek, másfelől megőrizzék lojalitásukat az uralkodóházhoz, mert védelmet csak attól remélhettek.

A Monarchia elleni nemzetiségi támadások ütközőpontján ezért értelemszerűen a zsidók állottak – ők voltak Schorske szerint azok, akik sohasem törtek a birodalom felbomlasztására, mert ez érdekeikkel ellentétes volt.{15} A „szubnacionalitás” nem jelentett területenkívüliséget. Ellenkezőleg, a más-más nemzetiségek között élő zsidóság történelmi valóságában radikális különbségek mutatkoztak, és sorsukat csak a holokauszt mosta egybe.

Kafka tudatosan nevezte önmagát „nyugati zsidónak”, s életművét e nyugati zsidóság tükrének. 1911-től ugyan megejtette a keleti zsidóság ősereje, mitológiája a Prágába látogató jiddis színház előadásain, s maga vállalkozott előadásra a lenézett jiddis nyelv védelmében. Ugyanakkor tudatosan írt németül, kínos gonddal, hogy megakadályozza a prágai hétköznapi nyelv átszivárgását a műveibe.

Bohémia vidéki zsidósága azzal asszimilálódott, hogy a jiddis mellé felvette a cseh nyelvet. Prága zsidósága ezzel ellentétben nem a néphez asszimilálódott, hanem az akkor számukra elérhető legmagasabb kulturális szinthez, a némethez. Kafka édesapja, az otthon jiddisül, üzletében cseh nyelven beszélő Hermann Kafka természetszerűleg adta fiát német iskolába, mert az asszimiláció a német elithez történő igazodást jelentette. Prága zsidó lakossága Kafka korában alig volt több tízezer főnél, de a nyelvválasztás egyúttal politikai deklaráció is volt. Valójában szerencsés asszimiláció volt: a peremvidékről a nyelv kötötte össze a maroknyi elitet olyan virágzó metropoliszokkal, mint Bécs és Berlin.

Ugyancsak a peremvidék kínálta fel annak a kísérletnek a lehetőségét, amelyet Wolfgang Iser figyelt meg – nevezetesen, hogy például Prágából az ambivalencia adottsága folytán ez az elit egyszerre lehetett a modernitás előmozdítója és kritikusa, ihletője és diagnosztája.{16}

A cseh nemzeti szerveződés például a magyarhoz képest elkésettnek mondható. A prágai német nyelvű polgárság a századfordulón uralkodó helyzetben maradt a csehországi függetlenségre törekvő közösség fölött, s így paradox módon védernyőt kínált a német nyelvű zsidó elitnek. A magyar polgári mozgalmakat egy nyelvi kisebbségben maradt uralkodó osztály indította el, s nem kínálkozott más szövetségese, mint a Monarchia más területeiről is magyar földre bevándorló zsidóság, mely itt kapta a legegyszerűbb asszimilációs ajánlatot. Aki a magyar nyelvet vállalta, s erről cenzusokban nyilatkozott, az polgárjogot nyert. A hagyományos zsidó közösségi formák Magyarországon bomlottak le a leggyorsabban. A zsidók letelepedésének engedélyezése – mint arra Jakov Katz rámutatott – nemzedékkel előzte meg az egyenjogúsítást. Itt a már kiküzdött társadalmi pozícióra került jogi pecsét az emancipációval. Ennek következtében „azok, akik a maguk területén elég jól boldogultak – szemben a francia és a német zsidókkal –, nem úgy látták magukat, mint akik egy már meglévő nemzettesthez csatlakoznak, hanem mint teljes jogú társak egy új nemzeti társadalom megalkotásában” (Jakov Katz).

A nemzet közös megalkotása, kultúrájának kiterjesztése sajátos szimbiózis illúzióját keltette, miként Bécsben vagy Berlinben a modern kulturális menedzsmentet az első és másodgenerációs magyar zsidóság vállalta, Kiss Józseftől, A Hét szerkesztőjétől a Nyugat szerkesztőjéig, Osvát Ernőig. A cukorgyárak profitját nemes adománnyá Hatvany Lajos varázsolta.

Az idillt a nemesi nacionalizmus inherensen gyanakvó és rátarti természete fenyegette. A hagyományos elit nem nyugtázta az elmagyarosodó zsidóság nyelvi asszimilációjának politikai hozadékát, a dobogó második helyét a Monarchiában a többi nemzetiség felett. A betagozódás sikertelenségét a félfeudális osztályszerkezet garantálta. „Az egyéni eredmények arányában álló elismerés – vagyis az akadálytalan társadalmi mobilitás feltétele – hiányzott Magyarországon. A társadalmi rang ehelyett a származástól, a házasságtól, a címektől függött.”{17}

A bohémiai zsidóság helyzete több vonásban is különbözött a magyarországitól, jóllehet a Monarchiát csupán szellemi és nyelvi, s nem valóságos határok tagolták. Kafka szatirikusan ír le egy magyart, aki Az Estet olvassa, és nagyon bennfentes a budapesti dolgokban. Ez a leírás csak annyiban redundáns, hogy a „magyar” itt az egyszeri ember lokáldekóruma.

A csehországi és a magyar zsidóság kulturális tagozódása különbözött a Habsburg Birodalom polgárosodásának folyamata során. A prágai német és a cseh irodalom korántsem integrálódott. A filológusi igyekezet ugyan dicséretes motívumvándorlásokat fedezett fel a prágai német és a prágai cseh irodalom között, de ezek csak erőtlen kísérletek annak megcáfolására, hogy a kapcsolat valójában nem létezett. Egyidőben éltek, mégsem voltak igazából egymás kortársai Hašek, Čapek és Kafka, Max Brod, Franz Werfel, Rainer Maria Rilke.

Mindezt persze az utókor tagadni igyekszik, élén a népszerű, 1975-től Franciaországban élő regényíróval, Milan Kunderával. Kelet-Európa új felszabadulása 1989 után menetrendszerűen hozta el a nosztalgiát a boldog békeidők után. Kundera azt állítja, hogy Kafka élete és műve Prága „cseh-német-zsidó klímájának része”. A homályos fogalmazás a kijelentés ürességére vall. Ez a hármas pusztán fikció – mint azt az egyébként a Bohémiából elszármazott amerikai irodalomtörténész bizonyította is. Ugyanígy a híres prágai nyelvészkör Roman Jakobson vezényletével. Kafka és Čapek életművét a későbbi strukturalizmust megalapozó kutatók és irodalomtörténészek észre sem vették.