Melanie Milburne

A múlt csapdájában

Therese Beharrie

Viszontlátás Afrikában

Kelly Hunter

A kurtizán

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Melanie Milburne, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Peniless Virgin to Sicilian’s Bride (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Therese Beharrie, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Second Chance with Her Billionaire (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Kelly Hunter, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Untouched Queen by Royal Command (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 134. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-147-1

A Júlia különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Melanie Milburne

A múlt csapdájában

1. FEJEZET

Frankie utoljára látogatott el a szülei házába a Comói-tó partjára. A gyönyörű kerttel körülvett, impozáns ház hamarosan egy másik család otthona lesz.

Frankie a Villa Mancini bejáratához vezető nagy lépcső alján állt, és nézte az ingatlanügynök tábláját, amelyre valaki vérvörös betűkkel felírta: „Eladó”. A gyomra összeszorult. Vajon az új tulajdonos megváltoztatja a nevet, és szállodává vagy kaszinóvá alakítja át a villát? Négyszáz évig a családja tulajdonában volt – generációk éltek itt, a rokonai, az ősei.

Annyi emlék…

És aztán a blackjack iránti szenvedély elég volt ahhoz, hogy egy négyszáz éves családi örökségnek vége legyen.

Frankie mély levegőt vett, aztán lassan kifújta. Össze kell szednie magát. Az időpont nem alkalmas a pánikrohamra. Vagy a könnyekre. Hamarosan a nyilvánosság is tudomást szerez a szégyenéről. Eddig a sajtó még nem szimatolta ki a hatalmas adóssághegyet, amelyet apja hagyott rá. Frankie csak annyit árult el a nyilvánosságnak, hogy el akarja adni a villát, miután két hónapig ápolta itt halálos beteg apját, és visszatér Londonba. A sajtó bevette a hazugságot. De mennyi időbe telik, míg az apja piszkos titka napvilágra kerül?

Már látta maga előtt a címlapot: „Francesca Mancini, a gazdag örökösnő apja szerencsejáték-adósságai miatt nincstelen lett.

Hogy az apja szerencsejáték-függőségét titokban tarthassa, Frankie az utolsó pennyig kiürítette a saját bankszámláját. Az anyai örökségéből sem maradt semmi. A londoni lakását is el kellett adnia. De vajon hagyhatta volna, hogy sárba tapossák az apja hírnevét csak azért, mert élete utolsó hónapjaiban szerencsejáték-függő lett? A gyógyíthatatlan agydaganat miatt szedett gyógyszerek elhomályosították az elméjét. Nem tudta, mit csinál, és meggondolatlan tettekre ragadtatta magát. Frankie naivitásában azt hitte, hogy a megtakarításai elegendőek lesznek az adósság törlesztésére. De gyógypedagógusi fizetéséből messze nem tudta fedezni a több millió eurós tartozást.

Kétségbeesett helyzetbe került.

Most lassan felsétált a lépcsőn. Még nem adta le a kulcsait – az ingatlanügynök nem kérte, mert az új tulajdonos csak akkor akar beköltözni, ha túl lesznek minden papírmunkán. Frankie kinyitotta az ajtót, belépett az előcsarnokban, és hirtelen megállt. Azonnal tudta, hogy nincs egyedül. A házban valami különleges energia volt érezhető, már nem tűnt hidegnek és üresnek, hanem valahogy élettel telinek.

A földszinti könyvtár ajtaja résnyire nyitva állt, és papír zizegése meg egy férfi ideges sóhaja hallatszott. Egy pillanatra Frankie azt hitte, hogy csak álmodta az apja halálát. Megkönnyebbülés öntötte el, de az érzés nem tartott sokáig. Hirtelen lépéseket hallott a könyvtár felől. Erőteljes, határozott lépéseket. Frankie azonnal tudta, ki az.

Gabriel Salvetti kinyitotta az ajtót, és lenézett Frankie-re. Miért nem vett fel magas sarkút? A férfi százkilencvenöt centiméteréhez képest Frankie a maga százötvenkilenc centijével a balerinájában egészen aprónak érezte magát.

A tekintetük találkozott.

– Francesca. – A kurta biccentés egyszerre volt udvarias és leereszkedő.

– Mit keresel itt?

Frankie nem tudta értelmezni a férfi tekintetét. Mindig is úgy gondolta, hogy Gabriel első osztályú titkos ügynök lenne, noha a bűnöző apja és kétes hírnevű fivérei meg unokatestvérei valószínűleg nem örültek volna ennek. A szupergazdag Salvettiknél Gabriel a család fehér bárányának számított.

De miért tartózkodik a házukban? Nem volt ott az apja temetésén sem, pedig évek óta üzleti kapcsolatban álltak, és az idős ember jó barátjának tartotta.

Frankie tekintete a férfi kezében lévő papírokra esett, és a gyomra összeszorult. Nem! Nem! Nem! Gabriel nem lehet a ház új tulajdonosa. Hogyan tudná elviselni, ha az a férfi, akinek évekkel ezelőtt visszautasította a közeledését, beköltözne a családja házába?

Gabriel kitárta a könyvtár ajtaját, és invitáló mozdulatot tett.

– Sürgősen beszélnünk kell.

Frankie dacosan felemelte az állát.

– Nekünk kettőnknek semmit sem kell tennünk. Neked viszont most menned kell. – Az ajtó felé mutatott. – Azonnal!

– Először beszéljünk. Van egy javaslatom, ami érdekelhet.

A férfi nyugodtnak és higgadtnak tűnt, de nem is kellett erőszakosan fellépnie, áradt belőle a hatalom aurája.

Frankie nemrég látta egy újság címlapján. A kép egy dél-amerikai tengerparton készült, és Gabriel a legújabb hódításával, egy szőke, karcsú topmodellel pózolt. Frankie az angol anyjától örökölte telt idomait, olasz apjától pedig nehezen kezelhető, sűrű haját. Soha nem volt különösebben büszke egyikre sem.

Gabriel talán nem örökölte az apja bűnöző hajlamát, de vonzó külsejét igen. Fekete haj, csokoládébarna szem, arisztokratikus orr és atletikus testalkat. Áradt belőle a magabiztosság, és szemlátomást szilárdan meg volt győződve róla, hogy egyetlen nő sem tud ellenállni neki.

És ez volt az oka, hogy Frankie a huszonegyedik születésnapján visszautasította a vacsorameghívását. Bizonyítani akarta, hogy immunis a vonzerejére. És egyértelművé tette, hogy soha többé ne merje zaklatni. Titkon azonban eltűnődött, vajon okos dolog volt-e összerúgni vele a port.

Azóta is, ha véletlenül összetalálkoztak, hidegen bánt a férfival. Mert olyan érzéseket ébresztett benne, amelyeket el akart fojtani. Érzéseket és vágyakat, amelyek belülről emésztették.

Gabriel most odament hozzá, és Frankie kényszerítette magát, hogy állja az átható pillantását. A teste úgy reagált a közelségére, mint jégszobor a tűzre. A bőre bizseregni kezdett, mintha csak az érintésére várna. A melle megfeszült…

– A legjobb akarattal sem tudom elképzelni, hogy bármi olyat mondhatnál, ami a legcsekélyebb mértékben is érdekelne.

Frankie hangja élesen csengett. Nem véletlenül kapta a „Jégkirálynő” becenevet.

Mosoly játszott a férfi ajkán, és a levegőbe emelte a papírokat.

– Megvan a megoldás a problémáidra.

– A megoldás a problémáimra? – Frankie kényszeredett nevetést hallatott. – Nem hiszem, hogy belemennék bármilyen javaslatodba.

Gabriel vállat vont.

– Csak egy ajánlat. Vagy elfogadod, vagy nem.

Frankie idegesen megnedvesítette száraz ajkait.

– Talán… pénzt akarsz kölcsönadni?

– Nem kölcsön. Ajándékba.

Volt valami Gabriel tekintetében, amitől a lány szíve hevesebben vert. Nem akarta tudni, hogy mi az, de a testét elöntötte a forróság. A férfi bársonyos hangja az enyhe olasz akcentussal mindig is ilyen hatással volt rá.

– Ajándékba? – Frankie felhúzta a szemöldökét. – Csak úgy? Biztos van valami csavar a dologban.

– Mindig van valami csavar, cara mia.

Bár Gabriel reggel biztosan borotválkozott, de az állán már kiütközött borosta. Sötét szemét sűrű fekete pillák keretezték, és markáns szemöldök koronázta.

És veszélyesen közel állt hozzá. Frankie pulzusa meglódult. Ha kinyújtaná a kezét, megérinthetné a férfi széles, izmos mellkasát. Körülrajzolhatná szája kontúrját, római orrát és a bal arcán lévő fehér heget. Gabriel sötétkék farmert, fehér pólót és szürke kasmír pulóvert viselt a késő őszi hideg ellen. A borotvaszesz kesernyés citrusillata megcsapta Frankie orrát.

Gyorsan ökölbe szorította a kezét, és hátralépett. Legszívesebben azt mondta volna, hogy bármit elfogad, csak ne kelljen a nyilvánosság előtt beismernie az apja adósságait. De a büszkesége nem engedte. Ezért jeges mosollyal nézett a férfira.

– Biztosan azért jöttél, hogy elmondd, megvetted a házat.

– Igen, megvettem. De neked adom.

– Hogy érted?

Frankie-t meglepte, hogy egyáltalán meg tudott szólni. A torka elszorult, egyszerre érzett reményt és félelmet. Reményt, hogy megtarthatja otthonát, és félelmet, hogy nagy árat kell fizetnie érte.

Gabriel meglengette a papírokat.

– Az ügyvédem összeállított egy szerződést. De nem itt, a hideg előcsarnokban akarok beszélni erről. – Fejével a könyvtár felé bökött. – Azt javaslom, menjünk be oda, és ülj le!

Frankie szeme elkerekedett, de aztán lesütötte, és sietve elindult a könyvtár felé. Semmiképpen sem hagyhatja, hogy Gabriel észrevegye a zavarát. Az elmúlt években távol tartotta magát a tisztességtelen szándékú férfiaktól. A férfiaktól, akik a társadalmi helyzetük és a családjuk vagyona miatt trófeának tekintették. És mivel a múltban túl sok bántás érte, mindenki iránt bizalmatlan volt.

A tudatában volt, hogy Gabriel mögötte lépked, és azon tűnődött, vajon a fenekét bámulja-e. Titokban összehasonlítja az újság címlapján látott szépséggel?

Amint beléptek a könyvtárba, a férfi felé fordult, és karba fonta a kezét a melle előtt.

– Halljam!

Gabriel egy székre mutatott.

– Ülj le!

A lány megfeszítette a vállát.

– Nem fogok mindent megtenni, amit parancsolsz. Nő vagyok, nem kutya.

Gabriel végigmérte Frankie-t tetőtől talpig, aztán a szemébe nézett, mire a lány szíve kihagyott egy ütemet.

– Csak segíteni akarok, Francesca. Jobb lenne, ha nem dacolnál nekem.

Frankie ökölbe szorította a kezét. Legszívesebben letörölte volna Gabriel arcáról az arrogáns kifejezést. Szándékosan kínozza. Mivel annak idején visszautasította a vacsorameghívását, most egy erkölcstelen ajánlattal akar bosszút állni rajta. Sóhajtva leült a székre, és ádáz pillantást vetett a férfira.

– Meg akarsz zsarolni, hogy feküdjek le veled?

Gabriel lazán az apja íróasztalának támaszkodott, és kinyújtotta hosszú lábait.

– A zsarolásnál kevésbé durva szót használnék, cara.

– Mégis mit? – Frankie kérdőn felhúzta a szemöldökét. – És ne hívj carának.

– Szívességet akarok tenni neked.

A lány a homlokát ráncolta.

– Szívességet?

– Neked adom a házat és elég pénzt, hogy kifizethesd az apád adósságait, azzal a feltétellel, hogy hozzám jössz feleségül – magyarázta Gabriel mosolyogva.

Frankie olyan gyorsan pattant fel a székről, hogy az felborult.

– Ha… ha hozzád megyek feleségül?

– Igen. De csak egy évre.

Frankie kinyitotta a száját, de azonnal becsukta. Természetesen felháborodva vissza kellene utasítania az ajánlatot, de túlságosan csábító volt. A ház az övé maradna, és visszafizethetné az adósságokat anélkül, hogy a sajtó tudomást szerezne az apja szerencsejáték-függőségéről.

– Nem egészen értem… Miért csak egy évig akarsz házasságban élni velem?

A férfi ellökte magát az asztaltól, lehajolt, és felállította a felborult széket.

– Van valamid, amire rövid távon szükségem van.

Frankie nyelt egyet, és a háta mögött az asztal szélébe kapaszkodott, mert attól tartott, hogy a lába megadja magát.

– És… és mi lenne az? – Bosszantotta, hogy dadogott.

– A jó hírnév. A társadalmi tekintély.

– Társadalmi tekintély? – Frankie majdnem hisztérikusan felnevetett. – Tudod, mekkora káoszt hagyott maga után az apám? Milliós nagyságrendű adósságok… Aligha beszélhetünk tekintélyről.

– Ha hozzám jössz feleségül, senki sem fogja megtudni a dolgot. Most beszéltem az pád ügyvédjével. Átvállalom az összes adósságot, ha még ezen a hétvégén feleségül jössz hozzám.

2. FEJEZET

– Még ezen a hétvégén? De ma már csütörtök van, és…

– Tisztában vagy a családom rossz hírnevével, ugye? – Gabriel feszülten összepréselte az ajkait.

– Igen, de mindenki tudja, hogy te más vagy…

– Mindenki, kivéve az igazgatótanácsot, amelynek továbbra is tagja szeretnék maradni. Az apád tavaly jelölt engem, de most, hogy ő már nincs, a többiek mintha meggondolták volna magukat. Ha azonban feleségül veszem Marcos egyetlen lányát, biztosan elnyerem a bizalmukat.

– De miért… miért pont én? Végül is nem vagyunk barátok. Biztosan ismersz más nőket, akik jó hírnévnek örvendenek.

Gabriel odaállt a lány elé. Férfiasságot és hatalmat sugárzott. Amikor ilyen közel volt hozzá, Frankie-nek emlékeztetnie kellett magát, hogy ne felejtsen lélegezni. Emlékeztetnie kellett magát, hogy ne bámulja a száját, és ne álmodozzon arról, milyen lenne, ha megcsókolná. És mindenekelőtt emlékeznie kell magát, hogy van büszkesége, és semmiképpen sem fogadhatja el ezt az abszurd házassági ajánlatot.

Még akkor sem, ha nagyon csábító. Egy évet odaadna a férfinak az életéből, cserébe megtarthatná a szülei házát és visszafizethetné az adósságait…

– Várom a válaszodat, Francesca. Igen vagy nem?

A lány az apja íróasztala mögé menekült.

– Ööö… időre van szükségem, hogy átgondoljam az ajánlatodat…

Egy évig Gabriel Salvetti felesége legyen? Mindig arról álmodozott, hogy egy nap szerelemből fog férjhez menni. Ahogy annak idején az apja szerelemből vette feleségül az anyját. Az anyját, akit Frankie soha nem ismert, mert azon a napon halt meg, amikor Frankie és az ikertestvére, Roberto megszületett. A fivére halva született, és Frankie-ben újra meg újra felmerült, vajon nem ő tehet-e a halálukról. Apja soha többé nem szeretett más nőt, és nem is házasodott újra.

Frankie görcsösen kapaszkodott a bőrfotel háttámlájába.

– Miféle házasságra gondolsz…?

– Csak rajtad múlik.

– H… hogy érted?

– A házasságunk vagy csak papíron létezik, vagy normális férjként és feleségként élünk együtt. Te döntesz.

Elektromos feszültség töltötte be a szobát, és Frankie minden porcikájával érezte ezt. Idegesen végigsimította az alsó ajkát a nyelvével.

– És ha a papíron létező házasság mellett döntök, akkor keresel magadnak mást a… a szükségleteid kielégítésére?

– Nem.

A válasz meglepte Frankie-t. Gabriel harminckét éves, élete virágában van. Szinte minden héten új szeretővel mutatkozik. Frankie maga is látta a fotókat az újságokban.

– Egy egész éven át önmegtartóztatásban akarsz élni? – kérdezte megdöbbenve.

– Ha ragaszkodsz egy platói házassághoz, akkor igen. – Gabriel tekintete gúnyos volt. – És tőled természetesen ugyanezt várom el.

Frankie azon tűnődött, vajon a férfi tudja-e, hogy ő még szűz. De még az apja sem ismerte a nem létező szerelmi életét. Ez részben annak is volt köszönhető, hogy Frankie az elmúlt négy évet Londonban töltötte. A férfiakkal nem volt szerencséje. Tizenéves korában olyan keserű csalódást élt át, hogy soha többé nem vágyott romantikus kapcsolatra. Bármennyire is szerette volna megtalálni élete párját, egyszerűen félt a közelségtől.

Ha valaki közel kerül hozzá, rájön, hogy ki is ő valójában. Egy nő, akinek a születésnapja egybeesik az édesanyja és a testvére halálának napjával…

Frankie még szorosabban markolta a karfát, és gőgös mosolyt erőltetett az arcára.

– Azt hiszed, ha házasok lennénk, előbb-utóbb könyörögnék, hogy feküdj le velem?

Gabriel olyan szexi mosolyt villantott, hogy a lány térde megremegett.

– Ha megtennéd, szívesen állok rendelkezésedre.

Frankie érezte, hogy elpirul.

– Sajnálom, de én nem az a fajta nő vagyok, aki könyörög egy férfinak. De még mindig nem értem, miért teszel meg ennyi mindent, hogy segíts rajtam.

Gabriel felvett egy levélnehezéket az íróasztalról, és úgy simogatta a gömbölyű üvegfelületet, mintha egy nő melle lenne.

Frankie érezte, hogy a teste bizseregni kezd. Miért ilyen átkozottul vonzó ez a férfi?

Gabriel visszatette a levélnehezéket, és Frankie szemébe nézett.

– Az apád jó ember volt, Francesca. A karrierem elején adott nekem egy esélyt. Eleinte kissé szkeptikus volt, de igazoltam, hogy kiérdemeltem a bizalmát. – Ránézett az íróasztalon lévő papírokra, majd újra Frankie felé fordult. – Oké, az élete végén nem cselekedett túl bölcsen, de ez csak a betegségének volt köszönhető. Nem akarom, hogy az emlékét bemocskolják, mert az utolsó hónapokban kicsúszott a kezéből az irányítás.

Frankie mindig irigyelte az apja és Gabriel jó kapcsolatát. Ő soha nem állt olyan közel az apjához, mint szerette volna, és ezért magát okolta. Végül is ő volt a felelős az anyja haláláért. És miatta halt meg az a fiú is, akit az apja annyira szeretett volna. Ezzel a bűntudattal élt, amióta csak az eszét tudta.

– De ha olyan jóban voltál az apámmal, miért nem jöttél el a temetésére?

Furcsa kifejezés suhant át a férfi arcán. Fájdalom és bűntudat keveréke. Kezével végigsimította sűrű koromfekete haját.

– Közbejött valami váratlan esemény…

Frankie karba fonta a kezét.

– Egy szőke szexbomba bikiniben?

Gabriel összevonta a szemöldökét.

– Nem.

– Akkor mi?

– Mondjuk úgy, hogy történt valami, és én voltam az egyetlen, aki megoldhatta a problémát.

Frankie várta, hogy a férfi pontosítson, de hiába.

– Kaphatok pár nap gondolkodási időt?

– Még ma este kell a válaszod. A sajtó már szimatol, és nem tudom sokáig feltartani őket.

Frankie-t elfogta a pánik. A nyomás alatt hozott döntéseket sohasem szerette. A házasság komoly lépés, amit alaposan meg kell fontolni. De van egyáltalán más választása? Ha nem fizeti ki hamarosan az apja adósságait, mások fogják megszenvedni.

De hogy Gabriel Salvettihez menjen feleségül?

Minden olyan gyorsan történt. Nem maradt ideje nyugodtan átgondolni a dolgot. Mérlegelni az előnyöket és a hátrányokat. Úgy érezte, mintha a falak közelednek felé, és összepréselnék. Le kellett ülnie.

Hirtelen egy meleg kéz fogta meg a karját.

– Jól vagy? – Gabriel mély hangjában aggodalom csengett. – Lélegezz nyugodtan, cara! – Odavezette Frankie-t egy székhez. – Ülj le, és hajtsd a fejed a térdedre! – Miután a lány megfogadta a tanácsát, Gabriel megsimogatta a haját. – Így jó.

Frankie vett néhány mély lélegzetet, és megpróbált nem odafigyelni arra, milyen kellemes Gabriel érintése. Jóleső borzongás futott végig a hátán. Csak homályosan emlékezett rá, mikor volt utoljára ilyen közel egy férfihoz. De ez most más volt.

Gabriel más. Soha nem gondolta volna, hogy aggódni fog érte.

A férfi letérdelt elé, és megfogta a kezét.

– Jobb?

Vonzó arca olyan közel volt hozzá, hogy Frankie ismét szédülni kezdett. Megnedvesítette az ajkát, és látta, hogy a férfi a szemével követi a mozdulatát. A tekintetük találkozott, és a levegő szinte vibrált a szenvedélytől.

– Minden rendben. Csak egy kicsit megszédültem…

A férfi azonnal elengedte, felállt, és a vállára tette a kezét.

– Természetesen a javaslatom nagyon meglepő volt, de a szavamat adom, hogy nincs hátsó szándékom.

– Tegyük fel, hogy tényleg összeházasodunk, mit csinálunk, ha letelik az egy év?

– Elválunk.

Úgy hangzott, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Frankie a férfi szemébe nézett.

– De neked ebből nem lesz sok hasznod. Milliókat akarsz költeni arra, hogy egy évig eljátszd a férjemet, és mindezt csupán a jó hírnevedért?

A férfi kinézett az ablakon, így a lány csak profilból láthatta markáns arcát.

– Olvasol újságot, ugye? Akkor biztos hallottál az apámat övező legutóbbi botrányról. – A hangjában érződő keménység elárulta, mennyire szégyelli a családja bűnözői tevékenységét. – Drogokról van szó. Olaszország történelmének legnagyobb drogfogásáról. Kell még többet mondanom?

Frankie megrázta a fejét.

– Nem. Biztosan szörnyű lehet neked.

– Rohadtul szörnyű. – Gabriel megkerülte az íróasztalt, és a bőrfotel mögé állt. – Az utóbbi időben szinte lehetetlen volt működtetni a saját üzleteimet. Fontos szerződések mentek fuccsba. Olyan szerződések, amelyeken hónapokig dolgoztam. Valahányszor igazgatósági ülésre megyek, érzem a többiek idegenkedését. A te helyzeted sem éppen rózsás. Az lenne a legjobb megoldás mindkettőnk számára, ha minél előbb összeházasodnánk.

– De még ha csak papíron leszünk is házasok, az emberek elvárják majd tőlünk, hogy nyilvánosság előtt mutassunk néha gyengéd gesztusokat…

– Időnként elkerülhetetlen lesz. Ezért előre meg kell beszélnünk, meddig mehetünk el.

– Ez olyan… üzletiesen hangzik.

– Ha problémával állunk szemben, nem hagyhatjuk, hogy az érzelmeink vezessenek. – Gabriel türelmetlenül dobolt az ujjaival a szék karfáján. – Ezzel el is jutottunk az első szabályhoz, amit feltétlenül be kell tartanod.

– Mi lenn az?

– Ne szeress belém! – mondta a férfi határozottan.

Frankie úgy ugrott fel a székéről, mintha megégette volna magát.

– Tessék? Ne szeressek beléd? – A mutatóujjával Gabriel felé bökött. – És mi van, ha te szeretsz belém?

A férfi állán megfeszültek az izmok, a tekintete hideg és kemény lett.

– Ne vedd zokon, de ez fölöttébb valószínűtlen.

Frankie dühös hangot adott ki, bár a szíve elszorult. Vajon igazak a félelmei? Soha nem fog beleszeretni egyetlen férfi sem?

– Tudod, miért neheztelek rád igazán? Elég kétségbeesettnek tartasz ahhoz, hogy elfogadjam az őrült javaslatodat.

Gabriel odatolta eléje az asztalon lévő papírokat.

– A szerződésben az áll, hogy a ház a tiéd lesz, amint összeházasodtunk. Utána elrepülünk Franciaországba nászútra, hogy hiteles legyen az alakításunk.

Nászút? Frankie kézbe vette a szerződést, és figyelmesen elolvasta. Amikor végzett, visszatette az asztalra.

– Egy dolog még mindig nem világos számomra. Miért akarsz feleségül venni egy nőt, akit soha nem fogsz szeretni?

– Hidd el, mindkettőnknek az a legjobb, ha nem keverjük bele az érzelmeket! – Gabriel mosolygott. – Ha tényleg összeházasodunk, ezt feltétlenül foglaljuk írásba. Ehhez ragaszkodom.

Frankie felemelte a kezét.

– Lassan, lassan! Még nem is egyeztem bele…

– De bele fogsz, cara. Túl sok minden forog kockán.

Frankie lassan kifújta a visszatartott levegőt, de nem nézett Gabrielre.

– Nyilvánvalóan nincs más választásom…

– Nézz rám, Francesca!

A lány a kifürkészhetetlen sötét szempárba meredt. A férfi a mutatóujjával végigsimította az arcát. Az érintéstől Frankie bőre bizseregni kezdett.

– Én segítek neked, te pedig nekem. Ennyi az egész.

A lány elhúzta a fejét, és demonstratív mozdulattal megdörgölte az arcát.

– Oké, nekem is van egy szabályom. Ne érj hozzám, ha nem kérem!

– Észszerűen hangzik. De előállhat olyan helyzet, amikor furcsán nézne ki, ha előbb engedélyt kérnék, nem?

– Arra gondoltam, amikor kettesben vagyunk. – Frankie dacosan felemelte az állát. – És a házasságunk csak papíron fog létezni.

– Biztosan ezt akarod, cara mia?

3. FEJEZET

Gabriel állta Frankie szürkéskék szemének elutasító pillantását. A lány csinos arcán jól látszott a belső küzdelem.

Kicsiny kezét ökölbe szorította, majd újra kinyitotta. Aztán megfeszítette a vállát, mint egy hercegnő, akinek épp most tűnt fel egy istállófiú szemtelensége.

– Mondtam, hogy ne hívj így!

A szeme haragtól csillogott. Az egyik pillanatban szürke volt, a másikban kék. Gabrielt az odalent hullámzó tóra emlékeztette, amelyben a füstszürke felhők tükröződtek.

– Ha házasok leszünk, az emberek elvárják majd tőlem, hogy így szólítsalak. Végül is olasz vagyok.

A lány szorosan összepréselt ajkait látva önkéntelenül elmosolyodott. Annyira szerette volna megcsókolni ezt a tökéletesen ívelt szájat!

Frankie lenézi őt, ami nem meglepő, tekintve a bűnöző családját. Négy évvel ezelőtt visszautasította a vacsorameghívását, de most nem mondhat nemet.

Gabriel már évekkel ezelőtt szakított a családjával, és saját üzleti birodalmat épített fel. Az egyik oka annak, hogy Francesca Mancinit akarta feleségül venni, az volt, hogy tartozott az apjának. Marco Mancini félretette az előítéleteit Gabriel családjával szemben, és esélyt adott neki. A támogatásával Gabrielnek sikerült megalapoznia hatalmas vagyonát. Csak tavaly hívta meg Marco a cégének igazgatótanácsába. Ez a tagság egy nemzetközi hálózatot nyitott meg előtte, amely milliókat ért. Gabriel soha nem felejtette el, mekkora kockázatot vállalt az idős férfi, amikor rá, egy kétes hírű családból származó fiúra szavazott.

De Gabriel nem csak a néhai barátjának és pártfogójának akart szívességet tenni azzal, hogy feleségül kérte Frankie-t.

Nem. Meg akarta szerezni a lányt. Mert legbelül meg volt győződve róla, hogy Frankie ugyanúgy akarja őt, mint fordítva. Csak nem meri beismerni magának. És ez tette számára ellenállhatatlanná a lányt. És Gabriel mindig elérte a célját, bármi áron.

Még ha Frankie nem is akarja elhálni a házasságot, akkor is győzelmet jelent, ha felhúzza az ujjára a gyűrűt.

A lány olyan gyorsan fordította el a fejét, hogy lófarokba kötött haja meglibbent. Angol anyjától örökölte halvány arcszínét és gyönyörű, füstös kék szemét, hosszú sötét szempilláit. Az alakja tökéletes volt. Gabriel szerette volna simogatni és felfedezni… Gyorsan elhessegette a gondolatot.

– Attól tartok, egyházi esküvőre nincs időnk – törte meg a csendet.

Frankie arckifejezése olyan hideg volt, hogy Gabriel szinte libabőrös lett tőle.

– Ha tényleg azt hiszed, hogy egy pap előtt olyan ígéretet tennék, amit nem akarok betartani, akkor tévedsz.

– Az emberek meg fogják érteni, ha csendben házasodunk össze. Végül is az apád csak néhány hete halt meg. – Gabriel hallgatott egy sort. – Biztosan nagyon hiányzik neked.

Fájdalom suhant át Frankie arcán, és lehunyta a szemét.

– Néha nem tudom felfogni, hogy már nincs itt… – Újra Gabrielre nézett. – Amikor az előbb beléptem a házba, és hallottalak a könyvtárban, egy pillanatra azt hittem, hogy ő az. Hogy nem halt meg, és az adóssághalom egy rossz álom volt.

Gabriel tudta, milyen fájdalmas egy szeretett ember elvesztése. Kilencéves korában meghalt az édesanyja. Halála nemcsak az ő életére volt hatással, hanem két öccsére, Ricciére és Lorenzóéra is. A legsúlyosabban azonban a húgát, Carlit érintette a tragédia, aki akkor még csak kétéves volt.

Gabriel mindig igyekezett betölteni az anyja által hátrahagyott űrt. Megpróbált pótapja lenni a testvéreinek, de a két öccse bálványozta az apjukat, és Gabriel soha nem tudott pozitív hatást gyakorolni rájuk. Carlival szorosabb kapcsolatot alakított ki. A kislánynak ő volt a hőse. Viszont rettegett az apjától meg annak dührohamaitól, és tizenéves korától étkezési zavarokkal küzdött. Gabriel soha nem adta fel a reményt, hogy segíthet rajta.

A férfi most közelebb lépett Frankie-hez.

– Jó ember volt. Szeretett téged, és a legjobbat akarta neked.

Ismét árnyék futott át a lány arcán.

– Az apádhoz képest az enyém biztosan tökéletes a szemedben.

És nem is tudsz róla mindent! Gabriel kifejezéstelen arcot vágott. Megszokta, hogy mások előtt elrejtse az apja iránti érzéseit. Az „apa” szó nem illett ahhoz az emberhez, aki őt és a testvéreit nemzette.

– Nem lehet őket összehasonlítani – mondta gyorsan, és az órájára nézett. – Ideje koccintani a közelgő esküvőnkre! Erről jut eszembe, van még valamim a számodra…

A nadrágzsebében kotorászott, és elővett egy gyémántokkal kirakott jegygyűrűt. Aztán megfogta a lány bal kezét, és felhúzta az ujjára.

Frankie felnézett rá, aztán le a gyűrűre.

– Gyönyörű… de túl drága. Már így is annyi pénzt költöttél…

Gabriel gyengéden megszorította a kezét.

– Ne aggódj a pénz miatt! Kölcsönösen segítünk egymásnak, emlékszel?

A lány szeme megtelt könnyel, ami meghatotta a férfit. Gyorsan elengedte a kezét, és hátralépett, nehogy a végén még megcsókolja.

– Mit terveztél ma estére?

– A hotelbe akartam menni, és ott vacsorázni.

– Miért mennél a hotelbe? Itt is lakhatnál.

– Azt gondoltam, hogy itt csak az ingatlanügynök útjában lennék. – Frankie zavartan forgatta a gyűrűjét. – És az apám halála óta a ház üresnek és gazdátlannak tűnik…

– Itt maradnál, ha én is beköltöznék?

– Bölcs dolog lenne?

Egyáltalán nem.

– Negyvennyolc óra múlva házasok leszünk. Az emberek elvárják majd, hogy együtt éljünk.

Frankie összerezzent, és a karját keresztbe fonta a mellén.

– Ne aggódj miattam, Francesca! Tiszteletben tartom a döntésedet, hogy a házasságunk csak papíron létezzen.

– Köszönöm.

Gabrielnek mindössze egy órába telt, hogy Frankie holmiját a szállodából a Villa Manciniba szállíttassa.

Most egy elegáns étteremben ültek kilátással a Comói-tóra. A hóval borított hegyek csodálatos kontrasztot alkottak a mélykék vízzel. Bár Frankie az elmúlt éveket Londonban töltötte, egyszerűen nem tudott betelni az északolasz tájjal.

Ám a látvány elkerülhetetlenül eszébe juttatta az édesanyját és az ikertestvérét, mivel a halálukért magát tartotta felelősnek…

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy csak egy idő után vette észre Gabriel fürkésző pillantását.

– Sajnálom, elkalandoztam. – Felvette a poharát, amelyben a férfi által választott méregdrága pezsgő volt, és kortyolt belőle. – Mmm, finom. Remek ízlésed van.

– Egy rossz hírű családból származó férfihoz képest? – kérdezte Gabriel szárazon.

Frankie letette a poharat.

– Nem úgy értettem…

– Semmi baj, cara. – Gabriel a hüvelykujja és a mutatóujja között forgatta a pohár szárát.

– Látod néha? Mármint az apádat?

– Nem.

– Mikor találkoztál vele utoljára…

– Hagyd abba, Francesca! – Gabriel arcvonásai megkeményedtek.

– Miért hívsz mindig Francescának?

A tekintetük találkozott.

– Gyönyörű név. Előkelő. Mint egy királynőé.

Frankie hátán végigfutott a hideg.

– Ilyennek látsz engem?

Gabriel felvette a poharát, de nem emelte a szájához.

– Nem akarod tudni, hogy milyennek látlak.

– Rajta! Mondd meg!

A pezsgő egy kicsit Frankie fejébe szállt, és megoldotta a nyelvét.

– A jégkirálynő álarca alatt egy rendkívül szenvedélyes nő rejtőzik.

Gabriel a lány szájára meredt, mintha elképzelné, ahogy megcsókolja.

Frankie elpirult.

– Semmit sem tudsz rólam…

A férfi halkan felnevetett, és kortyolt a pezsgőből. Aztán letette a poharat, és szórakozott mosollyal nézett Frankie-re.

– Zavarban vagy, mert tetszem neked. A jó családból való lányok nem szeretik az olyan rosszfiúkat, mint én.

Bingó! Tetszik neki, és vágyat érez iránta, ami megrémíti. Frankie felvette a poharát.

– Nem gondolnám, hogy egy olyan férfi, mint te, érdeklődik a jó családból való lányok iránt. Biztosan túl unalmasak számodra.

– Attól függ.

– Mitől?

– Hogy melyik lányra gondolsz.

Frankie szíve vadul vert. Vékony jégre tévedtek. Nem mintha félt volna Gabrieltől. Saját magától félt. Attól, hogy elveszíti az önuralmát, és a nyakába veti magát.

A pezsgőspohár pereme fölött a férfira nézett.

– Miért nem akarsz gyereket? – A kérdés kicsúszott a száján, mielőtt meggondolhatta volna magát.

– Nem akarom továbbadni a génjeimet.

– A családod miatt?

– És te? Szeretnél gyereket? – kérdezett vissza Gabriel.

Frankie a pohara szárával játszott.

– Nem is tudom… De még van pár évem, mielőtt döntenem kell. – Az ölébe ejtette a kezét, és Gabrielre nézett. – Nem vagyok biztos benne, hogy jó anya lennék. Végül is anya nélkül nőttem fel. Persze volt dadám, de az nem ugyanaz.

Árnyék futott át Gabriel arcán.

– Nem, valószínűleg nem.

Csend nehezedett rájuk.

– És a te anyád? – kérdezte végül Frankie. – Még mindig együtt van az apáddal?

– Meghalt – válaszolta Gabriel gyorsan, ivott egy kortyot, majd hirtelen letette a poharat az asztalra.

– Sajnálom. Miben halt meg?

A férfi mély levegőt vett, és elutasító pillantást vetett Frankie-re.

– Egy dolgot jegyezz meg, Francesca: nem szeretek a családomról beszélni. Rendben?

– Rendben.

Frankie a háttere ellenére soha nem gondolta Gabrielt rossz embernek. Amikor négy évvel ezelőtt meghívta vacsorázni, csak arrogánsnak és önteltnek találta. Bosszantotta, hogy azt hitte, nem tud ellenállni neki. De ha őszinte akart lenni magához, be kellett vallania, hogy majdnem engedett neki. A gondolat, hogy egy estét eltöltsön vele, rendkívül csábítónak tűnt.

És ez a mai napig sem változott.

Miután egy ideig hallgattak, Gabriel hangosan kifújta a levegőt.

– Sajnálom, hogy ilyen hevesen reagáltam. Csak évek óta próbálok nem gondolni a családomra.

Frankie rátette a kezét az övére.

– Én sajnálom, hogy rá akartalak venni, hogy beszélj valamiről, amiről nem szívesen teszel. Próbálom nem szóba hozni többet.

Gabriel megfogta a kezét, és gyengéden megszorította.

A pincér hozta az ételeket. Vacsora közben semlegesebb témákról beszélgettek, és Gabriel néhány vicces anekdotát mesélt a szakmai életéből. Egy idő után Frankie észrevette, hogy a környező asztaloknál ülő vendégek kíváncsian méregetik őket. Végül egy nő elővette a mobilját, és fotózni kezdett.

Frankie lehajtotta a fejét, és odasúgta Gabrielnek:

– Ne nézz oda, de az a nő ott épp most fényképez minket.

– Ehhez hozzá kell szoknod, cara. – A férfi hangja lemondóan csengett. – A sajtó minden lépésemet követi. Remélem, vége lesz, ha egyszer összeházasodunk.

Összeházasodnak! A szó olyan asszociációkra késztette Frankie-t, amelyeknek semmi keresnivalójuk sem volt a Gabrielhez fűződő kapcsolatában. Végül is ő ragaszkodott ahhoz, hogy csak papíron legyenek házasok.

Amikor röviddel később felálltak, és Gabriel a kezét nyújtotta, a lány teste azonnal reagált az érintésre. A férfi átkarolta a derekára, és a kocsijához indultak.

Frankie beszállt, és Gabriel odaadta neki a biztonsági övet. A kezük egy pillanatra összeért, és ez olyan volt, mint az áramütés.

Nevetséges!

Gabriel is beszállt, és Frankie ránézett. Vajon valaha is betelik a látványával? A férfi úgy festett, mint egy bukott angyal.

Gabriel a gázpedálra lépett.

– Ne aggódj! Mellettem biztonságban vagy.

De mi van, ha ő nem akar biztonságban lenni?

4. FEJEZET

A villa felé vezető úton Gabriel az útra koncentrált. Ennek ellenére nem kerülte el a figyelmét, hogy a levegő szinte szikrázott közöttük. Többször is észrevette, hogy Frankie lopva méregeti. Vajon a gondolatai hasonló irányba kalandoztak, mint az övéi? De nem akart közeledni hozzá. Azt akarta, hogy a lány tegye meg az első lépést. Mert a szemében látta, hogy vágyik rá.

Még szorosabban markolta a kormányt, mert attól tartott, hogy a keze önkéntelenül Frankie karcsú combjára csúszik.

– Szüneteltetnéd egy évig az állásodat? – kérdezte tüntetően közönyösen.

Frankie előrecsúszott az ülésen.

– Azt várod, hogy feladjam a munkámat? Nem találod kissé régimódinak ezt a felvetést?

Gabriel vállat vont.

– Nincs problémám azzal, hogy dolgozol, de nem tetszik, hogy egy másik országban. Nem szeretnék távkapcsolatot.

– Mi nem vagyunk igazi kapcsolatban…

– De igen, de nem akarom, hogy az emberek pletykáljanak, hogy a feleségem nem bírja egy fedél alatt velem.

– Akkor miért nem költözöl te Londonba? – kérdezte Frankie. – Biztosan van ott irodád.

– Van lakásom Londonban, de az otthonom Milánó. – Gabriel a lányra nézett. – Én vagyok az, aki a hónod alá nyúlt. Nem tartom túlzott kérésnek, hogy hozzám költözz. Csak egy évről van szó, és bőségesen megfizetlek.

Frankie hallgatott.

Gabriel felsóhajtott.

– Nem akarom feleslegesen megnehezíteni az életedet.

– Pedig úgy tűnik. – A lány karba fonta a kezét. – Azt várod tőlem, hogy feladjam a régi életemet, és engedelmeskedjek a kívánságaidnak, mint egy múlt századbeli feleség. Már két hónapja így szabadságon vagyok, mert ápoltam az apámat.

– Attól tartok, ebben a kérdésben nem alkudozom. Különben senki sem fogja elhinni, hogy igazi házasságban élünk.

– És ha nemet mondok?

– Akkor felejtsd el az egyezséget!

A lány az eljegyzési gyűrűjére nézett, mintha azon gondolkodott volna, hogy leveszi, és Gabriel fejéhez vágja. De aztán lemondóan sóhajtott.

– Valaha alulmaradtál vitában?

– Nem, már régóta nem.

Amikor visszaértek a villába, Gabriel a könyvtárba ment, hogy megválaszolja az üzleti e-maileket, Frankie pedig abba a szobába, ahová néhány órával korábban a holmiját vitték. Furcsa érzés volt újra a szülei házában lenni. Az apja halála óta nem töltött itt egyetlen éjszakát sem. De most, hogy Gabriel is beköltözött, a ház teljesen másnak tűnt.

Nem lenne értelme vitatkoznia arról, hogy Londonban akarja folytatni az életét. Részben meg is értette a férfit. Ő messze nem keresett annyit, mint Gabriel, de imádta a mozgássérült gyerekekkel való munkát. Valójában már régóta dédelgette az ötletet, hogy egy napon a szülei házában nyári táborhelyet rendez be különleges igényű gyerekek számára. Az osztályába sok tanuló nehéz körülmények közül érkezett. Néhányan még soha nem voltak nyaralni, és ő ezt szerette volna lehetővé tenni számukra. Amint elpakolta a holmiját a szekrényekbe, a tágas vendégszobába ment, hogy előkészítse Gabrielnek. A szülei egykori hálószobája előtt megállt egy pillanatra. Huszonöt éve nem használták. Az anyja halála után az apja soha többé nem lépett be oda, és évekbe telt, mire rászánta magát, hogy megkérje a házvezetőnőt, vigye fel a padlásra az elhunyt felesége ruháit és holmiját. Frankie még jól emlékezett arra a napra és arra is, hogy az apja még hónapokkal később is depressziós volt.

Belépett a vendégszobába, ahonnan csodálatos kilátás nyílt a Comói-tóra. Valójában ez volt a legtávolabb a saját szobájától, aminek örült, mert érzelmi zűrzavart hozott az életébe Gabriel jelenléte.

Amikor röviddel később lement a földszintre, a férfi éppen a könyvtárból jött ki.

– Előkészítettem neked egy szobát – mondta Frankie. – A negyedik jobbra.

– Köszönöm, de az ágyamat magam is be tudom vetni. Végül is nem vagy a házvezetőnőm – válaszolta a férfi a homlokát ráncolva. – De erről jut eszembe! Visszahívjam-e az apád alkalmazottait, vagy új embereket vegyek fel?

Frankie beleborzongott a gondolatba, hogy a saját zsebéből fizesse az alkalmazottaknak. De a villa túl nagy volt ahhoz, hogy egyedül boldoguljon.

– Az idős házvezetőnőnk az apám halála után nyugdíjba ment. Valójában egy házvezetőnő és két kertész elég lenne. Te mit gondolsz?

– Természetesen nem neked kell állnod a fizetésüket – nyugtatta meg Gabriel. – Holnap reggel keresek új embereket.

– Köszönöm. Igazán nagylelkű tőled. – Frankie az ajkát harapdálta, majd hozzátette: – De fogalmam sincs, mikor tudom visszafizetni a pénzt.

– Maradj egy évig a feleségem! Nem kérek többet. – Frankie zavartan lesütötte a szemét. Gabriel folytatta: – Holnap jön az ügyvédem, hogy hitelesítse a házassági szerződésünket. Utána elmehetsz a városba, és kiválaszthatod a menyasszonyi ruhádat.

Frankie felemelte a fejét.

– Menyasszonyi ruhát kell felvennem? Noha nem lesz egyházi esküvő?

– Ezt rád bízom. – Gabriel hangja nyugodt volt, de az állán megrándult egy izom.

– És hol lesz a ceremónia?

– Ha szeretnéd, itt a kertben. Vagy van más ötleted?

Kislányként Frankie gyakran álmodozott arról, hogy egy nap a villa kertjében fog férjhez menni. Elképzelte, ahogy az apja karján sétál a glicíniabokrokkal szegélyezett ösvényen, és szerelmes vőlegénye türelmetlenül várja.

De az apja meghalt, és a jövendőbelije nem szereti őt.

– A kertben jó lesz. És menyasszonyi ruhám is van. Az anyámé volt, és az apám megőrizte nekem. Valahol a padláson kell lennie. Valószínűleg ki kell tisztíttatnom, vagy legalább egy-két napig szellőztetnem.

– Még van időnk. – Gabriel megfogta a lány bal kezét, és hüvelykujjával végigsimított az eljegyzési gyűrűn. – Van valaki, akit meg szeretnél hívni? Rokonok Angliából? Barátnők?

A lány nagyot sóhajtott, és ránézett Gabriel kezére, amely az övét fogta.

– Az angol rokonokat alig ismerem. Eltűntek a képből, miután az anyám és az ikertestvérem meghalt.

– Ó! Nem tudtam, hogy volt ikertestvéred. – A férfi hangjából kicsengő megrökönyödés arra késztette Frankie-t, hogy felnézzen rá. – Az apád soha nem említette…

A lány elhúzta a kezét.

– Nem szeretett beszélni az anyám haláláról. Vagy arról, hogy Roberto halva született. Számára traumatikus élmény volt, mert annyira vágyott fiúörökösre. De komplikációk adódtak a szülésnél, és az anyám nem élte túl.

– Micsoda szörnyű tragédia! – Gabriel hangja tele volt együttérzéssel.

– Én is csak onnan tudom, hogy egy dadus elszólta magát. Négy- vagy ötéves voltam akkor. Az egész házban nem volt egyetlen fénykép sem Robertóról. Rólam is csak az a néhány, amelyeket a dadus készített.

– Az apád ritkán beszélt az anyádról. De egyszer – miután ittunk keveset – mutatott egy fényképet róla. Pontosan úgy nézel ki, mint ő. – Gabriel hallgatott egy kicsit. – Azt hiszem, az édesanyád elvesztése nagyon megviselte. Nem csoda, ha belegondolunk a tragédia súlyába. Azért néha elgondolkodtam, miért nem nősült meg újra. Akkoriban még fiatal volt, lehetett volna több gyereke.

– Volt egy-két nő, akivel viszonya volt – válaszolta Frankie. – De szerintem nem tudták elviselni, hogy egy kísértettel kell versenyezniük. Néhány évvel ezelőtt még az anyám ruhái is a szekrényben lógtak. Őszintén szólva egy kicsit hátborzongatónak találtam.

Árnyék futott át Gabriel arcán.

– Szörnyű lehetett anya nélkül felnőni.

– Persze, de ahogy mondani szokták: amit soha nem volt, az nem is hiányozhat. – Frankie sóhajtott. – Ennek ellenére hiányzik. Néha elképzelem, milyen volna, ha még itt lenne. A halála óriási űrt hagyott maga után. Semmi és senki nem tudta kitölteni ezt az űrt.

A férfi megfogta a kezét.

– Ha valaki ilyen fiatalon veszíti el az anyját, az biztosan hatással van az egész életére.

Frankie a szemébe nézett, és azon tűnődött, vajon a férfi a saját édesanyja elvesztésére gondol-e.

– Te… hány éves voltál, amikor elvesztetted az édesanyádat?

A férfi hirtelen elengedte a kezét, és hátralépett.

– Kilenc. – A hangja tompán csengett.

– Emlékszel még rá? – kérdezte Frankie, bár tudta, hogy ezzel talán túl messzire ment.

– Holnap sok dolgunk lesz – váltott témát Gabriel. – Menj inkább aludni, és pihenj! Jó éjt!

Frankie csak állt, és nézte, ahogy a férfi sarkon fordul, visszamegy a könyvtárba, és becsukja maga mögött az ajtót. Ahogy az érzéseit is elzárta előle. Akaratlanul átvillant a fején, valaha oda fogja-e adni neki a kulcsot.

Talán ha összeházasodnak…

5. FEJEZET

Gabriel várt, amíg biztos lehetett benne, hogy Frankie lefeküdt, majd bement a szobájába, de aludni nem tudott. A történet a lány halott ikertestvéréről felkavarta. Ugyanakkor egy kis szúrást érzett, amiért Marco Mancini nem mesélt neki róla.

A férfival különleges kapcsolat fűzte össze. Tisztelte őt, és büszke volt a barátságukra, bár már hamar megértette, hogy Marco nem enged senkit magához közel. De vajon ő maga nem viselkedett hasonlóan?

Gabriel nem szeretett beszélni a gyászról, amely az anyja elvesztése óta kísérte. Vagy a szégyenről, amely valósággal rátapadt. Marco előtt alig említette a családját. Senki sem tudta, mit élt át azokban az években, mielőtt a Salvetti család meggazdagodott. Soha nem mesélt Marcónak az éhségről, amely gyerekkorában gyakran gyötörte. Vagy az apja ütlegeiről és az ő kétségbeesett kísérleteiről, hogy megvédje a testvéreit a dühkitöréseitől. Fiatal korában Gabrielnek a palermói utcákon kellett koldulnia, hogy ő és testvérei egyáltalán valami ennivalóhoz jussanak. Néha még gyümölcsöt is lopott kertekből, vagy az utcai kávézókban a vendégek asztaláról csente el a maradékot.

Aztán egyik napról a másikra minden megváltozott. Valósággal csoda történt, és Gabriel nem tett fel kérdéseket, honnan jött a hirtelen gazdagság, mert egyszerűen csak örült, hogy véget ért a napi túlélésért folytatott küzdelem. Hogy már nem gyötörte az éhség. Hogy már nem kellett szégyellnie magát. Szép házba költöztek egy előkelő városrészben, és Gabriel élvezte a jólétet. Élvezte, hogy személyzet gondoskodik róla – szakácsok, takarítók, kertészek és sofőrök.

A társadalmi felemelkedést. A biztonságot.

Az apja magániskolába küldte őt és a fiatalabb testvéreit. Gabriel örült, hogy végre tanulhat, és később osztályának legjobbjaként végzett. Élvezte az új életét, amíg tizennyolcadik születésnapján meg nem tudta, honnan származik az apja vagyona. Azután szégyellt minden egyes eurót, amit az apja valaha ráköltött. Mert azt a pénzt vér szennyezte be.

Ruháit, a magániskoláját és a gyönyörű házat a drogkereskedelemből származó profitból finanszírozták. Drogokból, amelyek embereket mérgeztek meg, és életeket tettek tönkre. És amelyek végső soron megölték az anyját. Mivel az asszony azzal fenyegetőzött, hogy a rendőrséghez fordul, Gabriel apja erős nyugtatókat adott neki, és ezzel függővé tette. Gabriel csak a halála után sok évvel tudta meg az igazságot. Addig az apja azzal a hazugsággal etette, hogy az anyja öngyilkos lett. Titkon azonban Gabriel mindig is meg volt győződve róla, hogy az édesanyja soha nem hagyta volna magára önként a négy gyerekét. És miután az igazság végül napvilágra került, Gabriel tizennyolc évesen elköltözött otthonról, és könyörgött a testvéreinek, hogy jöjjenek vele. Az öccsei az apjukkal maradtak, mert nekik a pénz többet jelentett, mint a tiszta lelkiismeret.

A húga, Carli pedig annyira szeretett volna családhoz tartozni, és nem akarta elhinni, hogy az apja valójában egy bűnöző, aki eltünteti azokat, akik az útjában állnak. És sokszor még azután sem akarta elfogadni Gabriel segítségét, hogy rájött, hogy az apja rossz ember.

De Frankie apja nyilvánvalóan észrevette, hogy a gyász összeköti őt meg Gabrielt, és sok évvel ezelőtt megadta neki az esélyt egy jobb életre. Gabriel ezért még halála után is hálás. Bár haragudott magára, amiért nem ismerte fel, milyen helyzetbe manőverezte magát az idős ember, de most jóvá akarta tenni Marcos hibáját azzal, hogy feleségül veszi a lányát.

Tizenévesen csak ritkán látta Frankie-t, mert a lány angol bentlakásos iskolába járt, és csak a szünidőket töltötte az apja házában. Frankie mindig úgy tett, mintha levegőnek nézné, de a vörös foltok az arcán és a lopott pillantások elárulták az érdeklődését. Gabriel még jól emlékezett arra a napra, amikor először kezet fogott vele. Frankie tizenhét éves volt, és az érintése áramütésként hatott rá. Ő maga akkoriban töltötte be a huszonhármat, tehát messze nem volt kamasz, akivel a hormonok a bolondját járatják. Már több nővel is lefeküdt, és csodálkozott, hogy egy lány ártatlan érintése ilyen hatással van a libidójára.

És ez a mai napig sem változott.

Frankie nem bújt azonnal ágyba, bár a kimerítő nap után halálosan fáradt volt. Először meg kellett keresnie az anyja menyasszonyi ruháját. Tudni akarta, hogy valóban fel tudja-e venni, vagy újat kell vásárolnia. De amikor a ruhát a padláson egy szekrényben megtalálta, azonnal tudta, hogy ezt fogja viselni. Miután kibontotta a védőfóliából, maga elé tartotta, és szemügyre vett a padláson álló, homályos tükörben. A hosszú, csipkés selyemtaftszoknya lágyan hullámzott a földig. Mintha kifejezetten neki készítették volna.

A krémfehér anyag előnyösen emelte ki az arcszínét, a szabás pedig a nőies idomait. A szekrényben talált még egy kézzel hímzett csipkefátylat és egy diadémot. Frankie nem tudta elképzelni, hogy más ruhát viseljen, de mégsem volt biztos benne, hogy helyesen döntött. Az anyja szerelemből ment férjhez. Vajon megszentségteleníti ezt a gyönyörű ruhát, ha egy olyan férfihoz megy nőül benne, aki soha nem fogja szeretni őt?

Egy olyan férfihoz, aki világossá tette, hogy a házasságukban nincs helye az érzelmeknek?

Frankie bevitte a ruhát a szobájába, és beakasztotta a gardróbszekrénybe. Merengve simogatta a csipkés anyagot, és azon tűnődött, vajon az édesanyja hogyan érezhette magát az esküvője napján. Izgatott volt? Ideges?

Sóhajtva visszatért a szobájába. Be kell tartania az egyezséget. A házasság Gabriellel az egyetlen lehetőség, hogy kifizesse az apja adósságait, és megtarthassa a szülei házát. Elhatározta, hogy ugyanolyan racionálisan fogja kezelni a kapcsolatukat, mint Gabriel.