Fordította

VAJDICS ANIKÓ

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

A fehér város csöndje

Vízáldozatok

1

A VILLA SUSO-PALOTA

UNAI

2019. szeptember

Azzal is indíthatnám ezt a történetet, hogy a Villa Suso-palotában nyugtalanító körülmények között halva találták az ország leggazdagabb emberét, egy low cost{1}-vállalkozásokból felépített üzleti birodalom tulajdonosát, akit a középkor legendás Viagrájával, kantaridinnel mérgeztek meg. De nem ezzel kezdem.

Inkább elmesélem, mi történt aznap délután, amikor részt vettünk egy nagy érdeklődésre számot tartó eseményen, Az idő urai című történelmi regény bemutatóján.

Mindenki odavolt azért a könyvért. Én is, nem tagadom. Az első bekezdéstől kezdve a foglya voltam. Észrevétlenül ragadott meg, mint egy hátulról támadó, láthatatlan kéz. Elkapta a grabancomat, és nem eresztett; vitt magával egy vad, középkori világba anélkül, hogy bármit is tehettem volna ellene. Mintha nem is könyv lett volna, hanem egy papírlapokból épített kelepce. És én menthetetlenül beleestem… Lépre csaltak a szavak. De nem csak engem.

Germán öcsém, Lutxo és a többi haver… másról sem tudtak beszélni, csak a regényről. Volt, aki három éjszaka alatt végzett a négyszázhetven oldallal. Én, sokadmagammal, meg akartam hosszabbítani az élményt, ezért kis adagokban szívtam magamba a szöveget, cseppről cseppre, mint valami szérumot. Gondolatban hetekig „Krisztus Urunk 1192-ik esztendejében” jártam. Igazi olvasói alámerülés volt. Annyira belefeledkeztem a történetbe, hogy még az ágyban sem tudtam kilépni belőle. Reggelente hancúrozás közben az összegyűrt lepedőn, mielőtt Alba ágyékába fúrtam volna a fejemet, „úrnőmnek” szólítottam őt: mi seniora.

Az esemény pikantériája volt, hogy a szerző kiléte mindvégig rejtve maradt.

Másfél héttel azután, hogy Az idő urai berobbant a könyvesboltokba, az íróról még egyetlen fénykép sem jelent meg az újságokban, és a könyv hátsó borítóján vagy a fülszövegén sem szerepelt a szokásos biográfia. Az irodalmi folyóiratok ugyancsak hallgattak róla. A közösségi hálókon és a weboldalakon nyomát sem lehetett látni annak, hogy a szerző digitális személyazonossággal rendelkezne. Mintha nem is a jelenhez, hanem egy anakronisztikus, analóg világhoz tartozott volna.

A feltételezések szerint a mű szerzőjeként feltüntetett Diego Veilaz csupán álnév volt, utalás a regény karizmatikus képességekkel megáldott főhősére, Diago Velára, a történet mesélőjére. De ez csak találgatás volt. Senki sem tudhatott biztosat akkoriban, amikor az igazság még csendben gubbasztott valahol egy sarokban, és nem óhajtotta szétteríteni bizonytalan szárnyait a mandula alakú középkori városmag, az Almendra Medieval macskaköves utcái felett.

Szépiabarna éggel közeledett az este. Debával a nyakamban próbáltam átpréselni magam Alba mellett a Matxete téri tömegben abban reménykedve, hogy a kétéves kislányomat – aki már felnőttnek képzelte magát – nem zaklatja fel túlságosan a könyvbemutató. Nagyapa csatlakozott hozzánk erősítésnek, annak ellenére, hogy Szent András előestéje volt, amit Villaverdében hagyományosan búcsúval szoktak ünnepelni.

„Fújjátok ki magatokat, fiam, én majd vigyázok a csimotára!” – állított be hozzánk délután. Albával megkönnyebbülve néztünk egymásra. Ránk fért egy kis pihenés.

Hetek óta nem aludtunk eleget. Túlóráznunk kellett két kiskorú testvérlány eltűnése miatt, akiknek furcsa – nagyon furcsa – körülmények között veszett nyoma.

Tizennégy napig megállás nélkül kerestük őket. A nap végén csak arra volt erőnk, hogy belezuhanjunk az ágyba. Ilyen körülmények között néhány pluszóra alvás is elegendőnek tűnt ahhoz, hogy erőt gyűjtsünk a szombati felderítő művelethez. Ami korántsem kecsegtetett jobb kilátásokkal, mint az előzőek.

Pedig megtettünk minden tőlünk telhetőt. Önkéntesek és kutyák segítségével átkutattuk az egész környéket, a törvényszéki bírónő engedélyével lehallgattuk a lányokkal kapcsolatban álló összes személy telefonját, töviről hegyire átnéztünk minden felvételt, amelyet a tartomány biztonsági kamerái rögzítettek, a bűnügyi szakértők átfésülték a környéket és az adatbázisban utánanéztek az összes járműnek, kikérdeztünk mindenkit, akivel a lányok rövid életük – tizenhét és tizenkét év – alatt szóba álltak. Mégsem jutottunk semmire.

Mintha a föld nyelte volna el őket… Egyszerre mind a kettőt.

Két eltűnt személy dupla felelősség. Dupla nyomás fentről, Medina százados részéről. Dupla teher Alba vállán.

Kilométeres sor várta a könyvbemutató kezdetét a Matxete tér langyos fényű utcai lámpái alatt.

Plüssköpenyes bábjátékos zsonglőrködött a közelben három piros labdával. Egy vastag nyakú férfi látványosan egy óriás albínó boa szájába dugta a fejét. A macskakövekkel kirakott téren kukoricalepény és fahéjas-töpörtyűs chinchorta illata terjengett, egy hegedűsökből álló muzsikuscsapat a Trónok harca zenéjét játszotta ádáz szenvedéllyel. A hagyományosan szeptemberben megrendezett Középkori vásár hangulata tökéletesen illeszkedett a regény világához.

Az egykori piactér talán soha nem volt még ennyire tele emberekkel. Az olvasók csoportokba tömörülve bolyongtak a levendulaolajat és agyagedényeket kínáló árusok között az Arquillos del Juicio boltívei alatt, ahol valaha a bírósági ítéleteket hozták.

Ott, az árkádok alatt pillantottam meg Estíbalizt, a kolléganőmet, akivel a Vitóriai Rendőrség Bűnügyi Nyomozói Osztályán dolgoztam, és Alba édesanyját, Nievest. A két nő egy ideje elválaszthatatlan volt. Nieves a megismerkedésük óta a saját lányaként kezelte Estit, és módszeresen bevonta őt minden közös családi megmozdulásunkba.

Az anyósom, teljes nevén Nieves Díaz de Salvatierra, a nemzet egykori filmcsillaga, csodagyerekként kezdte pályafutását az ötvenes években. A színészi élettől visszavonulva egy laguardiai kastélyszállóban találta meg a hőn óhajtott nyugalmat, a Toloño-hegység lábánál fekvő szőlőültetvények társaságában, amely felett valaha a kelták egyik istene, Tullonius uralkodott – hozzá szoktam imádkozni, amikor a világegyetem kibillen az egyensúlyából.

– Unai! – nyújtózkodott felém a tömegből Estíbaliz. – Itt vagyunk!

Közelebb evickéltünk hozzájuk Albával és nagyapával.

– Ezsti néni! – ujjongott Deba, és egy cuppanós, nyálas puszit nyomott a „nagynénje” arcára.

A reneszánsz kőépület, amelynek belsejébe nagy nehezen mi is bejutottunk, öt évszázada uralta a városképet a középkori várfal tetején. A Villa Suso jelentése „fenti ház”. A nevét a felső szinten elhelyezett bejáratról kapta.

– Újra együtt az egész család! – lelkendeztem, és a már tintakékbe hajló ég felé emeltem a telefonomat. – Mindenki nézzen ide! Csíz!

Így készült el a négy generációt magába ölelő Díaz de Salvatierra és a López de Ayala család első közös szelfije.

– A Martín de Salas-teremben tartják a bemutatót, a második emeleten – tájékoztatott bennünket mosolyogva Alba. – Izgi, ugye?

– Mire gondolsz? – kérdeztem.

– Arra, hogy a szerző kiléte még mindig hétpecsétes titok. De ma este végre kiderül, kiről van szó… – válaszolta Alba, és az ujjait bizalmasan az enyéim közé fonta. – Bárcsak a munkánkban is ilyen könnyen megoldódnának a rejtélyek.

– Ha már rejtélyekről van szó… – szakította félbe Esti, és a terem bejáratánál finoman meglökte Albát. – Jobb, ha nem taposol a befalazott asszonyra! A biztonsági őrök szerint éjjelente mosdóról mosdóra jár az üres folyosókon, és félelmetesen tud siránkozni. Állítólag ebben az épületben vannak a város legkísértetiesebb mellékhelyiségei.

Alba ijedten ugrott arrébb. Akkor vette észre, hogy az üvegpadló alatt, amelyre az áradat sodorta, egy sírkő nyugszik, annak a középkori asszonynak a sírköve, akinek a csontjaira, egy tábla szerint, az épület kövei között találtak rá.

– Ne beszélj Deba előtt kísértetekről és csontvázakról – súgta feléje Alba hunyorogva. – Nem akarom, hogy felizgassa magát. Ma este aludnia kell, mint a bunda. A mamájának sürgős álomterápiára van szüksége.

Nagyapa szája szegletében megjelent a rá jellemző félmosoly. Csaknem százéves tapasztalattal a háta mögött, jobban értett az emberi lélekhez, mint bármelyikünk.

– Csak nem képzelitek, hogy az én csimotám megijed egy csontváztól, csak mert nem jó helyre tették!

Reszelős hangjában alig titkolt büszkeség bujkált. Szó, ami szó, nála jobban senki nem értett a dédunokájához. Olyan egyszerűen és hatékonyan tudta olvasni a gondolatait, mintha telepatikus összeköttetésben állt volna vele, amelyből mindenki más ki volt zárva: Alba, Nieves, Germán, Esti és én is. Nagyapának nem volt szüksége szavakra ahhoz, hogy Debával szót értsen. Pillantásokon és vállrándításokon keresztül kommunikált vele, és a legnagyobb elkeseredésünkre, csak ő értette igazán, mikor miért sír, vagy hogy miért nem akarja felvenni a gumicsizmáját, amikor az feltétlenül szükséges volna. Deba titkos ákombákomjait is csak nagyapa tudta megfejteni, ami nem kis teljesítmény volt, mert a lányunk képes volt bármilyen felületen otthagyni a névjegyét.

Végre bejutottunk a zsúfolásig telt terembe, habár ülőhelyet már csak az utolsó sorban találtunk. Nagyapa a térdére ültette a dédunokáját, és átengedte neki a sapkáját – a baszk barettet, amit soha nem felejtett volna otthon –, hogy legyen mivel játszania. A köztük lévő hasonlóság így még hangsúlyosabbá vált. Deba olyan volt a barettben, mintha a dédnagyapja kicsinyített mása lett volna.

Amíg nagyapa a lányomat szórakoztatta, gondolatban gyorsan végigvettem a leghalaszthatatlanabb munkahelyi teendőimet, majd felpillantottam: a kőfallal körülvett keskeny terem mennyezetét vastag fagerendák támasztották alá. Szemben egy hosszú asztalon három teli palack ásványvíz, mögötte három üres szék. A falon egy halvány színekkel szőtt gobelin a trójai falovat ábrázolta.

A mobilomra néztem: a könyvbemutatónak háromnegyed órája el kellett volna kezdődnie. Egy tőlem jobbra ülő férfi a könyv egyik példányával az ölében idegesen fészkelődött, és nem ő volt az egyetlen. A tömeg zsibongva várta, mikor jelenik már meg valaki a pódiumon. De nem jött senki. Alba nyugtalanul pislogott felém: „Ha túl sokat késnek, kénytelenek leszünk hazavinni Debát.”

Egyetértően bólintottam, de előtte még megsimogattam a kézfejét, és a pillantásommal jeleztem, hogy kész vagyok éjszaka mindenért kárpótolni őt.

Leírhatatlanul jó érzés volt, hogy többé nem kell bujkálnunk a nyilvánosság elől, és végre egy család lehettünk. A két év alatt, amióta Deba megszületett, annyi boldogságot gyűjtöttem be a mindennapos együttlétünk során, hogy kezdtem elhinni: nem is vagyok olyan lúzer, mint amilyennek korábban gondoltam magam.

Ó, hogy élveztem én ezt a napról napra való gyarapodást a „hölgyeim” társaságában.

Erősen izzadó, túlsúlyos férfi csoszogott előre középen a széksorok között. Örömmel ismertem fel benne a Malatrama Kiadó tulajdonosát és főszerkesztőjét, Prudenciót.

Akkor találkoztam vele utoljára, amikor a „Vízáldozatok” elnevezésű ügyön dolgoztunk. Ő publikálta az első áldozat műveit. Annabel Lee képregényrajzoló volt, és nem mellesleg, neki „köszönhetem” az első szexuális élményemet, de nem csak én, hanem az összes egykori haverom is. Jó volt újra látni Prudenciót. Egy kecskeszakállas férfi követte. Csak nem a várva várt, titokzatos szerző? A terem elégedetten felmorajlott. Az olvasók készen álltak rá, hogy megbocsássák az egyórás késést.

– Na végre! – sóhajtott fel Esti a másik oldalamon lévő széken. – Még öt perc, és kitör a hepaj. Rohamrendőrök nélkül nem úsztuk volna meg.

– Ne fesd az ördögöt a falra! Van így is épp elég bajunk! Két hete hiába koslatunk az eltűnt lányok után – súgtam vissza.

Esti vörös frufruja a szemébe hullt, ahogy közelebb hajolt. Megpróbáltam csendre inteni a tekintetemmel, de ő tovább suttogott:

– Amint hiányozni kezd nekik anyuci és apuci, azonnal előkerülnek, hidd el! Nem először fordul elő.

– Adja az ég, hogy igazad legyen! Végre nyugodtan alhatnánk – feleltem ásítozva.

A 2016-ban szerzett Broca-afáziámból időközben kigyógyultam, és a beszédkészségem gyakorlatilag teljesen helyreállt. Három évig tartó, intenzív beszédterápiával visszaküzdöttem magam a nagyszájú nyomozók világába. A fáradtság, a stressz vagy az alváshiány okozta átmeneti elakadásokat leszámítva újra gördülékenyen és ékesszólóan tudtam megmondani a tutit.

– Egy-kettő, egy-kettő… – szólalt meg a hangszórókon a kiadótulajdonos recsegő hangja. – Jól hallani?

A hallgatóság, mintegy vezényszóra, egyszerre bólintott.

– Nagyon sajnálom, hogy az eseményt nem lehetett időben elkezdeni. Kénytelen vagyok bejelenteni, hogy a regény szerzője nem tudott eljönni a ma esti rendezvényre – mondta lassan Prudencio, és remegő kézzel végigsimított bozontos, göndör szakállán.

A közönség felmorajlott. Néhányan felálltak, és méltatlankodva elhagyták a termet. A főszerkesztő elkeseredett arccal nézett utánuk.

– Megértem a csalódottságukat, higgyék el. Mi sem így terveztük, de nem szeretném, ha kárba veszne az estéjük. Mindazok nevében, akik arra számítottak, hogy ma megismerhetik a könyv íróját, szeretettel köszöntöm Andrés Madariagát, a történelemtudományok doktorát, a Santa María-székesegyház Felújítási Alapítványa régészeti csapatának tagját, aki évekkel ezelőtt részt vett a Villa de Susót körülvevő várfalon és az Öreg Katedrális belsejében végzett ásatásokban, néhány méterre innen, ahol most ülünk. Az volt a szándéka, hogy elkíséri a könyv titokzatos íróját a bemutatóra, és elmagyarázza a jelenlévőknek, milyen hihetetlen párhuzamokat lehet felfedezni a jelenlegi Almendra Medieval és a regényben bemutatott tizenkettedik századi Victoria között.

– Így van – köszörülte meg a torkát a régész. – A helyszín leírása megdöbbentően pontos, mintha a szerző a saját szemével látta volna az ezer évvel ezelőtti utcákat. Itt, nem messze, a ma San Bartolomé néven ismert lépcső mellett egykor a palota Déli kapuja állt, a Portal del Sur, a fallal körbezárt város felső bejárata…

– Nem tudják – súgta a fülembe Alba. A leheletétől átforrósodott a fülcimpám.

– Mit? – értetlenkedtem.

– Ők sem tudják, ki a szerző. Egyszer sem említették a nevét. Diego Veilazként sem hivatkoztak rá. Egyértelmű, hogy az csak álnév. Fogalmuk sincs, ki írta a regényt.

– Vagy azért nem leplezik le, mert a következő alkalomig fenn akarják tartani az olvasókban a kíváncsiságot.

Alba úgy nézett rám, mint egy kisgyerekre. Az érvelésem nem győzte meg.

– Esküdni mernék rá, hogy nem így van. A sötétben tapogatóznak, akárcsak mi.

– Nem tudom, tisztában vannak-e azzal, hogy az egykori várfal alapjai vesznek körül bennünket. Látják ezeket a köveket? – mutatott a régész a jobb oldali kőfalra. – A C–14-es szénizotóppal végzett kormeghatározás adatai szerint a tizenegyedik században épült, száz évvel korábban, mint ahogyan azt eredetileg gondoltuk. Kis túlzással, azt mondhatom, hogy itt ülünk a regény cselekményének színfalai között. Olyannyira, hogy a könyv egyik szereplője itt hal meg, a fal közvetlen közelében. Bizonyára sokan tudni szeretnék, mi is az a kantaridin, amivel megmérgezték. A kantaridin egy barna színű por, amit kőrisbogárból, más néven spanyol légyből készítenek. Szegény regényalaknak egyfajta „szerelmi bájitalként” kínálják fel, és valóban fokozza a nemi vágyat, ezt én is igazolni tudom, mármint… nem személyesen, csak tudományosan.

A régész zavartan nézett körbe. A közönség feszült figyelemmel hallgatta.

– A kantaridin a középkor legkeresettebb afrodiziákuma volt. Mint most a Viagra – lelkesedett a régész. – Egy apró, Afrikában elterjedt, metálzöld bogár kitinpáncéljából nyerték ki. A kantaridin volt az egyetlen olyan vágyfokozó, amely hatékonyan tágította a férfi nemi szervek véredényeit, és ezzel tartós erekciót tudott előidézni. Mégis le kellett szokniuk a használatáról, mivel nagy adagban súlyos tüneteket idézett elő. Nemhiába hangsúlyozta Paracelsus, hogy egy készítmény gyógyító vagy mérgező hatása a mennyiségen múlik. Két gramm kantaridin bárkit meg tudna ölni az itt jelenlévők közül. A tizenhetedik században nagymértékben visszazuhant a kereslet iránta, miután Franciaországban Richelieu bíboros híres „bonbonjai” egy orgia során a fél királyi udvarral végeztek. De Sade márki is azért került börtönbe mérgezés és szodómia vádjával, mert nem fukarkodott a dózissal, ami két ártatlan örömlány halálát okozta.

Az órámra pillantottam. A közönség maradék része odaadóan hallgatta a régész középkori anekdotákkal fűszerezett, rögtönzött előadását. Deba szuszogva aludt nagyapa hatalmas karjai közt a sokat megélt baszk sapka alatt. Nieves minden idegszálával az előadót figyelte. Alba a combomat cirógatta. Esti szórakozottan nézegette a mennyezet gerendáit. Idilli összkép volt. Nem hiányzott belőle semmi.

Háromnegyed óra elteltével a kiadótulajdonos az orra hegyére tolt egy ütött-kopott olvasószemüveget, és visszavette a régésztől a szót:

– Végezetül engedjék meg, hogy felolvassam önöknek Az idő urai első sorait.

A nevem Diago Vela. Az emberek Diago Vela gróf úrnak szólítanak, de ez nem jelent semmit. Ebben a krónikában mindenről beszámolok, ami attól a naptól kezdve történt, hogy két év távollét után hazatértem ebbe a városba, amelynek helyén egykoron Gasteiz település falai álltak, vagy ahogyan a pogányok nevezték: Gaztel Haitz, a „várszikla”, a mi nyelvünkön: Peña del Castillo.

Ultrapuertoson és Aquitánián átkelve…

Éreztem, hogy a terem ajtaja hirtelen kitárul mögöttem. Kíváncsian fordultam hátra. Egy ötven év körüli, ősz hajú férfi bicegett be a terembe mankóval a hóna alatt, és ezt kiáltotta:

– Van önök között orvos? A palotában nem találtam senkit. Orvosi segítségre van szükségem!

Esti, Alba és én egyszerre pattantunk fel, mint egy gondolatátvitellel kommunikáló triász. Közelebb siettünk a férfihoz, hátha meg tudjuk valahogyan nyugtatni. Szokás szerint Alba találta fel magát leghamarabb.

– Nem érzi jól magát? – kérdezte. – Azonnal hívjuk a 112-t, csak mondja el, mi a gond.

– Nem én vagyok bajban, hanem a férfi, akit odalent találtam a mosdóban.

– Mi történt vele? – vettem a kezembe a mobilomat.

– A földön fekszik. A mankó miatt nem tudtam hozzá leguggolni, hogy ellenőrizzem, él-e még, de annyi szent, hogy nem mozdul. Nincs magánál. Vagy… halott – felelte a férfi. – Azt hiszem, tudom, ki lehet… Nem biztos, hogy jól láttam, de szerintem…

– Emiatt most ne aggódjon. Mi mindennek utánajárunk – szakította félbe Estíbaliz. A türelem szobrát nem róla faragták.

Néma csend támadt a teremben. Éreztem, hogy minden szem ránk szegeződik. Prudencio is minden bizonnyal félbeszakította a felolvasását, nem emlékszem, mert nem rá figyeltem. Nagyapa tekintetét kerestem, aki a szemével üzent: „Debát bízzátok rám! Én majd hazaviszem és lefektetem.”

Estivel a mosdóba vezető lépcső felé eredtünk. Sietségünkben mind a ketten ráléptünk a befalazott asszony csontjait őrző üveglapra. Nem mintha különösebben zavart volna. Én értem hamarabb célba. Hórihorgas, jól öltözött férfi feküdt a mosdó padlóján, mozdulatlanul. Az arcára fagyott kín látványától összerándult a gyomrom.

A mosdó patyolattiszta volt. A falakon hófehér csempe, a vécéajtókon egy fotómontázs Vitória háztetőivel és a négy templomtoronnyal.

Elővettem a mobiltelefonomat, zseblámpa üzemmódra állítottam, és a fényével néhány milliméter távolságból a férfi arcába világítottam. Semmi. A pupillája meg sem rezdült.

– A rohadt életbe! – sóhajtottam. Megtapintottam a nyaki fő verőerét, hátha valami csoda folytán lüktetni kezd. – Nincs életjel, Esti. Se miózis, se pulzus. Ez az ember halott. Ne nyúlj semmihez, szólj a főhadnagynak, hogy értesítse a helyszínelőket.

A nyomozótársam bólintott, és már be akarta ütni a telefonba Alba számát, amikor félbeszakítottam.

– Valami bűzlik – szagoltam a levegőbe –, mégpedig nagyon. Hiába van teleszórva ez a szerencsétlen drága kölnivel, nem tudja elnyomni ezt a penetráns bűzt.

– Férfimosdóban vagyunk. Mit vártál?

– Ez valami más. Olyan szaga van, mint azoknak a bűzbombáknak, amilyeneket gyerekkorunkban az ünnepi vásárokon árultak pisiszínű ampullákban. Nem emlékszel a dobozra, amire egy kínai mandarin feje volt rajzolva?

Jelentőségteljesen néztünk egymásra: itt nem gyerekkori csínyről volt szó.

– Azt akarod mondani, hogy ezt a férfit valaki megmérgezte?

Nem tudtam megállapítani, hogy a férfi halálát természetes ok vagy mérgezés okozta, de nem szeretek utólag bánkódni, ha valamit elmulasztok – a biztonság kedvéért és a nyakigláb férfi iránti tiszteletből fél térdre ereszkedtem, és elmormoltam a szokásos imámat:

„Eddig tartott a te vadászatod. Most kezdődik az enyém.”

Alaposan szemügyre vettem a halottat, és csak azután osztottam meg a benyomásaimat Estivel:

– A szemtanúnak igaza volt. Ennek a krapeknak nagyon jól felismerhető a külseje, pedig nem sok fénykép készült róla. Én mindig gyanítottam, hogy… Azt hiszem, arachnodactyliával állunk szemben.

– Úgy beszélj, Kraken, hogy én is értsem.

– Marfan-szindrómás a pasas. Hosszú végtagok, dülledt szemek. Látod az ujjait? Mint a póklábak. Látod, milyen magas? Ha ez az ember az, akire gondolok, itt botrány lesz. Maradj a holttest mellett! Én beszélek Albával, hogy zárassa be az összes ajtót. Innen nem távozhat senki! Kétszáz vallomást kell felvennünk. Ha ez a férfi most halt meg, a gyilkos még itt van az épületben.

2

AZ ÉSZAKI KAPU

DIAGO VELA

Krisztus Urunk 1192-ik esztendejének telén

A nevem Diago Vela. Az emberek Diago Vela gróf úrnak szólítanak, de ez nem jelent semmit. Ebben a krónikában mindenről beszámolok, ami attól a naptól kezdve történt, hogy két év távollét után hazatértem ebbe a városba, amelynek helyén egykoron Gasteiz település falai álltak, vagy ahogyan a pogányok nevezték: Gaztel Haitz, a „várszikla”, a mi nyelvünkön: Peña del Castillo.

Ultrapuertoson és Aquitánián átkelve közeledtem a városhoz. Tudelát messze elkerültem. Nem jött el az ideje, hogy az öreg Sancho királynak számot adjak a velem történtekről, még nem. A lányát, Berengáriát elvittem Angolhonba Richárd királyhoz, aki majd nőül veszi. Most, hogy megismertem azt a szörnyeteget, igazolhatom: nemhiába nevezik Oroszlánszívűnek. Ám engem akkor már az izgatott, hogy mi vár rám itthon, a várfalakon belül. Rossz előérzet gyötört.

Kegyetlen hideg volt aznap éjszaka. Egy vadmacskaprémből készült takaró védett meg a fagyhaláltól.

Már nem sok volt hátra Onnecáig…

Az Arriaga felőli úton az Északi kapun át lehet Villa de Susóba bejutni. Az odáig vezető hágó olyan meredek, hogy a már amúgy is elcsigázott hátaslovam csak fújtatva, panaszos horkantásokkal tudott rajta felkapaszkodni.

A dupla várárok feletti hídon szaporább ügetésre ösztökéltem a lovamat. Szerettem volna végre a várfalak biztonságában érezni magam, annál is inkább, mivel jó ideje az volt az érzésem, hogy egy lovas követ végig az utamon. Hamar besötétedett, és fújt a szél. Kemény téli hóviharra lehetett számítani. Igyekeznem kellett: nem szerencsés dolog az első hóval Victoriába érkezni. Villa de Suso kapuit éjszakára mindig bezárták. Az esti takarodó után alapos indok nélkül nem engednek be – erre mérget vehettem. De nekem be kellett jutnom a várba minél előbb…

Mivel aznap este nem világított a hold, fáklyával a kezemben ültem a nyeregben. Bal kéz felől már látszottak a Santa María-templom temetőjének külső sírkövei. Aznap délelőtt vásár lehetett odafent, a hantokra dobált halmaradványokból legalábbis erre következtettem. A csontok körül szaglászó éjszakai férgek sompolyogva kullogtak el, amikor megérezték, hogy közeledem.

– Hogy merészelsz minket ilyen késői órán háborgatni? Nem látod, hogy a kapu zárva van? Nincs szükségünk jöttmentekre! – üvöltötte felém egy siheder az őrtoronyból.

– Jöttmentnek mered nevezni Don Velát, a város kormányzóját? – emeltem fel a fejemet, és jól kieresztettem a hangomat, hogy a kapuban állók is halljanak: – Felismerlek. Te vagy Yñigo, Nuñónak, a szűcsnek a fia, nemde?

– Don Vela gróf, a város kormányzója halott.

– Ki állítja?

– Mindenki. Ki tagadja?

– A halott. Donna Lyra húgomasszony nincs a közelben?

– A vívást gyakorolja a kovácsműhely udvarán. Az unokafivérem tartja neki a fáklyát. Az eljegyzés óta nem hajlandó mutatkozni. Érte megyek, de ha így akarod úrnőmet csapdába csalni, esküszöm az élő Istenre, hogy…

„Eljegyzés? Mi a fene!”, ámuldoztam.

– Ne esküdözz, Yñigo, mert a végén még megnyúzatlak istenkáromlásért! Mit gondolsz, adnak annyit a vásárban a bőrödért, hogy gazdagabb legyek, mint amilyen most vagyok? – nevettem el magam.

– Ha nem a hőn szeretett fivéred, Nagorno jelentette volna be a szomorú hírt, hogy jobblétre szenderültél, elhinném, hogy valóban ő áll előttem, az én senior-om. Ugyanolyan derék, izmos ember vagy, mint ő… volt.

Á, szóval innét fúj szél! Nagorno, a minden lében kanál öcsém keverte össze a szálakat. Mint mindig.

– Ne húzd az időt! Kerítsd elő a húgomat, ízibe! – szakítottam félbe. – Mindjárt lefagy a tököm.

„Eltarthat egy ideig, amíg visszaér”, gondoltam. Lekecmeregtem a lóról, és kinyújtóztattam elgémberedett tagjaimat. Hideg volt. A levegőben már érezni lehetett a közelgő hó szagát. Victoriát burokba kényszerítette a zord időjárás. Ilyenek voltak télen a vár lakói is: az asszonyok és a férfiak magukba gubóztak, mintha páncélból lett volna a bőrük.

Mégis hiányoztak. Jobban, mint bármi.

„És Onneca… Vajon alszik-e már?”

„Még pár óra, és megtudod – biztattam magam. – Türelem, Diago, mindennek eljön az ideje.”

A küldetés teljesítve. Jöhet az élet.

A suhanc a vártnál hamarabb visszatért.

– Donna Lyra úrnő engedélyezi a várkapu kinyitását, mert elhiszi, hogy él… senior. A kovácsműhely udvarán keresse, uram.

Végre magam mögött tudhattam a kutya időt. Utoljára még visszanéztem a hallgatag tájra, a váron kívüli birtokokra, a megtett útra.

– Yñigo – utasítottam az őrszemet –, ha ma éjszaka vagy pitymallatkor valaki bebocsátást kér a várba, azonnal értesítsetek, és ne nyissatok kaput! A Déli kapunál és az Armería felőli bejáratnál álló őröket is figyelmeztessétek!

A suhanc engedelmesen bólintott, és elindult, hogy értesítse a Villa de Suso többi kapujánál álló őrt is. A templomkert mellett elhaladva az Astería utca felé ügettem, a házunk irányába.

A Vela-vérvonalbeli őseim ötszáz éve telepedtek meg a várhalom északi részén, még mielőtt a települést Gasteiznek kezdték volna nevezni.

A vaskohónk erejét soha nem törték meg az évszázadok, még akkor sem, amikor kétszáz évvel ezelőtt a szaracénok megtámadtak bennünket, és egy tűzvészben minden a lángok martaléka lett. Elölről kezdtünk mindent: helyreállítottuk a várost, megerősítettük a falakat, a faépítmények helyére kőházakat építettünk. Talpra álltunk.

Az én családom túlélt mindent, akármi is történt velünk az idők folyamán.

Körbekerítettük a várost, hogy az otthonainkat biztonságban tudhassuk. Kilencven telepes dolgozott a falakon közel egy évtizedig. A szemünk láttára duzzadt várossá a falu. A kovácsműhelyünkkel szembeni piactérre minden csütörtökön vásárosok, földműves jobbágyok és szolgák hada érkezett a szélrózsa minden irányából. A falnak támaszkodva épült meg annak idején a Santa María-templom is.

A városban csend honolt, ahogyan minden éjszaka takarodó után. A koromfekete égről puha fehér hópelyhek kezdtek szállingózni, de olyan könnyűek voltak, hogy a háztetőkre hullva azonnal el is olvadtak. A kovácsműhely udvarába ügetve a húgomat kerestem a tekintetemmel.

Az udvar mélyén találtam rá. Az oszlopokra tűzött fáklyák fénye alig világította meg a műhely előtti apró teret. Lyra mindig is elszántan gyakorolta a kardvívást egy görbe pengéjű scamarax-szal, amely valamelyest ellensúlyozni tudta apró termetét. Aznap este azonban csak néhány frank baltát hajigált egy szalmabábhoz, mint a germán harcosok. Gyanakodva figyeltem: lehetséges, hogy ő és Gunnarr…?

Nagyon hiányzott már. Nem csoda: két éve láttam utoljára. Lepattantam a lóról, és hátulról finoman átkaroltam a vállát.

– Drága húgocskám! Nagyon hiányoztál! Hadd öleljelek meg! – csak ennyit tudtam mondani.

Ami ezután következett, arra nem számítottam. A semmiből – jobban mondva a műhely tornácának tetejéről – a fejemnek csapódott valami, belecsimpaszkodott a hajamba, csípett, karmolt, csomókban tépve ki a hajszálaimat.

– Hagyd abba, Munio, könyörgök! A sírba viszel! – kiáltotta egy ismeretlen női hang.

Akkor vettem észre, hogy nem Lyrát öleltem át, hanem egy hasonló alkatú és termetű fiatal nőt. A különbséget már csak azért sem tudtam megállapítani, mert azzal voltam elfoglalva, hogy a pokol madara ne vájja ki a szememet.

A lány, nemétől kissé szokatlanul, éleset füttyentett, és kinyújtotta a karját. A madár – egy nagy termetű fehér bagoly – utoljára még figyelmeztetően rám huhogott, majd engedelmesen megtelepedett a gazdája karján.

– Sajnálom, senior! – nézett rám bocsánatkérően a lány.

Ha még nem volt férjnél, nem lehetett a városunk lakója. A helybéli hajadonok lépcsőzetesen nyírt, rövid hajat viseltek, csak a fülük mellett, kétoldalt lógott egy-egy hosszú tincs. Ő nem viselt főkötőt, mint a férjes asszonyok. Búzabarna haja a válláig ért, ami mifelénk nem volt jellemző. Érdekelt, ki lehet ez a titokzatos nőszemély.

– Munio velem együtt nőtt fel, és amióta csak él, szerelmes belém. A háziasított madaraknál gyakran előfordul az ilyesmi. Azt hiszi, én vagyok a párja. Nagyon féltékeny. Nem enged a közelembe egyetlen hímnemű lényt sem – szabadkozott.

– Mi a neved, seniora?

– Alix vagyok. A kovácsmester.

– A kovácsmester? Amikor elmentem a városból, még Angevín de Salcedo vezette a műhelyt.

– Ő volt az apám, senior, aki közben elhunyt. A fivéreimet is elvitte a görvélykór. Én pedig visszatértem a Leyre kolostorból, ahová az apám évekkel ezelőtt bezáratott, pedig imádtam a kohót. Még az ereimben is olvasztott vas folyik.

– Akkor te amolyan harcias apáca vagy – néztem mosolyogva, hogyan markolja a fejszéjét.

– Még csak novícia voltam, de valakinek meg kellett védenie a zárdát a gonosztevőktől, akik a Szent Jakab-utat járva zarándoknak adták ki magukat.

– Én hoztam őt ide, drága unokaöcsém. Lyra kért meg rá, amikor elvesztette a fivéreit, és nem maradt senkije, aki a kovácsműhely vezetésében segítségére volna.

– Gunnarr…? Tényleg te vagy az? Az angol El Camino egyik kikötőjébe képzeltelek, a zarándokok közé.

Fehér szempillájú, nagydarab férfi lépett elő kacagva az árnyékból. Felkapott, mint egy verebet, pedig én sem voltam apró ember: két fejjel magasabb voltam mindenkinél, amerre csak megfordultam. Gunnarr Kolbrunson a család dán vérvonalához tartozott, bár a Victoriában terjedő legendák szerint azoktól a pogány óriásoktól származott, akik évszázadokkal ezelőtt a hegyeinket lakták.

– Tudtam, hogy nem halhattál meg. Elpusztíthatatlan vagy. Ha valaki, akkor te biztosan túl fogsz élni mindnyájunkat – dünnyögte a fülembe megilletődve a behemót.

– Ki mondta, hogy meghaltam? – kérdeztem, aznap este másodjára.

– Ezt az öcsédtől kérdezd! Az az igazság, Diago, hogy csak Nagorno eljegyzése miatt jöttem vissza Victoriába. Azóta már igent is mondtak egymásnak. Nagorno átadta a hozományt: tizenhárom aranypénzt – közölte Gunnarr sajnálkozva, mint aki részvétet nyilvánít. – Már csak az elhálás van hátra, a nyilvános menyasszonyfektetés, amit Nagorno újdonsült apósa ellenőriz… Lyra nem akart jelen lenni a próbán, és én sem, az irántad való tiszteletből. No, meg azért sem, mert én komolyan veszem a nőtlenségi fogadalmamat, és nyugodtan akarok aludni. Nem óhajtom a heréimet borogatni egész éjszaka. Te azt csinálsz, amit akarsz. Nemrég mentek be a házba.

A húgom akkor lépett ki a kovácsműhelyből kormos arccal, fáklyával a kezében. Ugyanaz a bőrkötény volt rajta, mint aznap, amikor elbúcsúztunk. Hány álmatlan éjszakát virrasztottam át azóta a kohó mellett együtt töltött órákra gondolva!

– Így van, bátyus. Én be nem teszem oda a lábam! – mondta Lyra eltökélt arccal.

Bekövetkezett a legrosszabb, amire még gondolni sem mertem soha. Az ellenkezője annak, amire Victoria felé közeledve számítottam.

– Hol vannak?

– Tudod te azt jól – válaszolta Gunnarr. – Maestu gróf házában, az Armería negyedben. Esküdj meg Lurra, a földistenre, hogy nem csinálsz semmi cirkuszt. Nem akarom megbánni, hogy kifecsegtem őket.

– Nem nyisszantom le senkinek a fejét, ha emiatt aggódsz.

– Még szép, hogy emiatt aggódom. Esküdj meg, hogy nem bántasz senkit!

– Esküszöm.

– Lurra?

– Lurra – sóhajtottam. – De te ne gyere velem! Úgysem venném hasznodat. Mindig Nagorno pártját fogod.

– Eszem ágában sincs veled menni, Diago. Tudom, hogy tartani fogod az ígéretedet. De nem várhatod el, hogy téged válasszalak Nagorno helyett. Ő mentette meg az életemet Dániában, és az ő oldalán edződtem férfivá a keleti harcokban. Neki köszönhetem, hogy az vagyok, aki vagyok, ezt te is tudod.

„Egy nagyképű szájhős, az lett belőled az öcsém oldalán, kedves Gunnarr”, füstölögtem, de csak magamban. Nem volt kedvem újra előásni a csatabárdot.

Szó nélkül sarkon fordultam, és elindultam a Tenderías utca felé, ahol Furtado de Maestu gróf lakott. A férfi, akiről azt hittem, az apósom lesz.

– Menj utána, Alix! – csendült fel mögöttem Lyra parancsoló hangja. – Ne hagyd, hogy őrültséget csináljon! Muniót bízd rám! Én majd bezárom a kalitkájába.

Nem telt bele sok idő, már hallottam is Alix könnyű lépteit a hátam mögött.

– Nincs szükségem dajkára. Van elég dolgod nélkülem is. Menj vissza a műhelybe! – néztem rá bizalmatlanul a szemem sarkából.

Alix a szoknyája alját a fejére hajtotta, mint egy csuklyát, hogy elrejtse a haját.

– Lyra asszony távollétében Gunnarrt szolgálom. De ön senior Diago az egész városnak az ura, ezért, ha Gunnarr nincs jelen, mindkettejüket szolgálom – villantotta elő a köpenye alól cinkos mozdulattal a baltáját. – Ha mégis le akarná nyisszantani valakinek a fejét, majd segítek, nehogy végül a maga feje hulljon porba.

Nem volt erőm vitatkozni. Hosszú volt az út Ultrapuertostól Victoriáig. Hagytam, hogy Alix az apródomként lépkedjen mellettem a sötétben a macskaköves úton.

Maestu gróf házára könnyen rá lehetett találni. Az ablakain kiszűrődött a gyertyák meleg fénye. Az utca többi részében sötét volt.

A bejáratnál dülöngélt a gróf egyik cselédje. Az ajtófélfának kellett támaszkodnia, annyira részeg volt.

– Ki az? – kérdezte akadozó nyelvvel.

– Don Vela gróf, a város kormányzója – feleltem fáradtan. Untam már, hogy sehol sem ismernek fel.

– Don Vela gróf most mással van elfoglalva. Odafent kufircol – vitatkozott a cseléd azzal a nevetséges magabiztossággal, amellyel a jóisten a részegeket megáldja.

Felemeltem a karomat, és a könyökömmel az ajtóhoz szorítottam a nyakát. Nem akartam fájdalmat okozni neki, csak annyira, hogy végre komolyan vegyen.

– Diago Vela vagyok! Azért nem ismersz meg, te nyomorult, mert elittad az eszedet. Mit keresel ilyen állapotban a senior ajtajában? Engedj be, különben nem állok jót magamért! Mit fog szólni a gróf, ha megtudja, hogy megdézsmáltad a borát? – sziszegtem dühödten a fülébe.

A cseléd ijedten kapkodta a levegőt, és végre felismert.

– Csakugyan ön az, senior! Fáradjon be! Nagyon hiányoltuk már.

– Hol vannak? – tértem a lényegre. Nehezen viseltem, hogy minden ajtó bezárul előttem.

– Fent a hálószobában.

Az „apródom” aggodalmas arccal követte súlyos lépteimet a nyikorgó, ódon falépcsőn. Azonnal eltaláltam a hálószobába, ismertem jól odafent a járást. Egy tucat ember ácsorgott a baldachinos ágy előtt. Nem láttam tőlük semmit.

A könyökömmel kellett utat nyitnom köztük. Aki felismert, megrökönyödve húzódott arrébb. Valószínűleg kísértetnek néztek. Félelem ült a szemükben, volt, aki keresztet is vetett. Én akkor már nem törődtem semmivel, csak az érdekelt, mi zajlik a függöny mögött.

Nagorno öcsémet nem zavarta, hogy mások szeme láttára kell magáévá tennie a menyasszonyát. A Római Szentegyház elítélt minden olyan testi kapcsolatot, amelyben nem a férfi van felül, de még az ágyban való meztelenkedést is bűnnek tartotta. Az én öcsém az utóbbi előírásnak fittyet hányva, hálóing nélkül vitte ágyba a jegyesét. Izzadságtól csillogó, barna hátán jól látszottak a csatában szerzett sebek.

A csípője mellett kétoldalt fehér combok emelkedtek a magasba. Az alatta fekvő nő magán hagyta a hálóinget, de kéjes nyögései és az arcán tükröződő gyönyör alapján arra következtettem, hogy élvezi, amit az öcsém művel vele.

Ó, az a kedves arc! Két éve nem láttam. És az a fekete haj! Ugyanolyan fekete, mint az enyém! Azok a csillogó szemek és a sápadt ajkak! Onneca szemmel láthatólag jól érezte magát. Az elhálás szemtanúi zavarodott arccal bámulták: ahhoz voltak szokva, hogy a menyasszony fájdalmas, ijedt arcot vág.

„Az istenért, Onneca! Ha már arra kényszerültél, hogy tanúk előtt üzekedj, legalább tegyél úgy, mintha még szűz volnál!”

Aggódtam érte. Az öcsémmel kufircolt, mégis aggódtam érte.

Ami a nyögéseket és a sikolyokat illeti, egyikük sem fukarkodott vele, amíg az öcsém be nem fejezte a bökdösést, és le nem fordult Onnecáról, szégyenkezés nélkül megmutatván izmos, meztelen testét a nézőseregnek. Tucatnyi fej közeledett az ágyhoz kíváncsian: mi lett a „küzdelem” eredménye? Három előre felkért asszony szétnyitotta a baldachin fátylát, hogy ellenőrizze, mi van a nászágyon. Ott volt. Ott volt a vérfolt, amit Onneca apja annyira látni akart.

Megkönnyebbülve sóhajtottam fel. Hogyan is felejthettem el, milyen találékony Onneca!

Nem bízhatta magát a véletlenre egy ilyen fontos dologgal kapcsolatban.

Nem volt már szűz, de mindketten tudtuk, mit kell tennie ahhoz, hogy annak tűnjön. A leggyakoribb megoldás az volt, hogy valamilyen csirkebelsőséget helyeztek el a nő hüvelyébe, hogy a vőlegény hímtagja véres legyen. Mennyit nevettünk ezen évekkel korábban az ágyamban, amikor a saját eljegyzésünket terveztük, és attól tartottunk, hogy az apja szüzességi próbát fog kérni tőlünk.

Onneca nem ismert fel; túlságosan el volt foglalva azzal, hogy megőrizze a méltóságát, és minél kevesebbet mutasson meg magából a hűbéreseinknek, akik beteges kíváncsisággal bámulták. Az öcsém ellenben észrevette, hogy ott vagyok. Egy pillanatra összeakadt a tekintetünk, mire ő összeszorította az ajkát, és rám mosolygott, mondhatni önelégülten.

Önkéntelen mozdulattal nyúltam a köpenyem alá. Nem én akartam fegyvert rántani, a harag irányította a kezemet. Egy másik, az enyémnél sokkal kisebb kéz azonban megakadályozta, hogy előrántsam a tőrömet.

– Maestu gróf is itt van, senior – figyelmeztetett.

Furtado de Maestu mindig jóvágású férfi volt, de aznap elnyűttnek és megviseltnek látszott: egykor fényes haja kifakult, a szája körül megkeseredettséget jelző ránc húzódott. Az öltözéke ellenben most is kifogástalan volt, mint mindig. Soha nem mutatkozott elhanyagoltnak, mintha mindennap férjhez kellett volna adnia egy lányt. Nemhiába szerezte a vagyonát textilkereskedéssel. A vásznai Castilla-szerte híresek voltak. Maestunak köszönhetően a takácscéhek voltak a legkeresettebbek Nova Victoriában, Sant Michel külterületén, az „új városban”, amelyet tíz éve kerítettek körbe és csatoltak Villa de Susóhoz, amikor Sancho el Sabio királytól, a Bölcstől kiváltságokat nyert. Az adománylevél szerint egy városnak számítottunk. A királyság határán fekvő Victoriának ugyanis papíron kulcsfontosságú védelmi szerepet szántak, a falak és a három kapu közé szorult várost azonban nemcsak a két negyed utcái osztották meg, hanem az ellenségeskedés is.

– Diago! Drága jó uram! Nem hiszek a szememnek! Hát élsz? – suttogta Maestu gróf, és óvatosan körülnézett.

– Élek, mint mindig – vágtam vissza indulatosan. – Magyarázattal tartozik, kedves barátom. Abban a hitben indultam útnak, hogy maga lesz az apósom. Ehelyett mi történt? A nekem ígért menyasszonyból a sógornőm lett, az öcsém felesége.

Maestu egy mozdulattal csendre intett, és feltűnés nélkül felvezetett a lépcsőn a második emeletre. Alix de Salcedót a tekintetemmel arra kértem, hogy maradjon a hálószobában a többiekkel együtt. Kissé kelletlenül, de engedelmeskedett.

– El sem búcsúztál – esett nekem Maestu, amikor végre egyedül voltunk. – Szó nélkül tűntél el.

– Megvolt rá az okom. Nem tartozom számadással senkinek.

– Miért is tartoznál? A lányom szomorú szívvel, de egyfolytában csak téged várt. Én tartottam magam az ígéretemhez, és neked akartam adni a kezét. De akkor jött ez a levél a halálhíreddel – szabadkozott Maestu gróf. Az inge ujjába törölte kicserepesedett száját, majd egy bársonnyal bevont ládikából elővett egy papírtekercset, és átnyújtotta.

– Ki hozta ezt? – néztem bele a szövegbe.

– Egy futár. Gondolom.

– És maga hitelt adott ennek a koholmánynak?

– Miért ne adtam volna? Részletekbe menően leírja, hogyan szenvedtél hajótörést a szicíliai partoknál.

Aki azt a levelet írta, olyan információ birtokában volt, amelyről kevesen tudtak: az Alpokból Szicíliába menet viharba kerültem, és elszakadtam a többi bárkától. Mi mást tudhatott még az illető?

– Annyi igaz az egészből, hogy egy tengeri utazás során viharba keveredtünk. A hajónkat elragadták a hullámok, és szerencsétlenségünkre Szicíliában kötöttünk ki. De nem szenvedtünk hajótörést, senki sem halt meg. Én is élek, amint látja! – háborogtam.

– Csendesebben, senior! Fogd vissza magad! Az én házamban vagy, és a vendégeim nagy része még nem ismert fel. Meg kell oldanunk valahogyan ezt az istenverte helyzetet. A kérdésedre válaszolván, azért adtam hitelt a levélnek, mert rajta volt a király pecsétje, ami aláírásként szolgált. Nem őriztem meg a pecsétviaszt, nem gondoltam, hogy szükség lesz rá. De itt a talpas kereszt, és felette a király szignatúrája.

Újra elolvastam a levelet az első betűtől az utolsóig.

– Szóval, most Bölcs Sancho a király – kérdeztem a torkomat köszörülve.

– Igen, ő kormányozza a navarrai királyságot. Miért? Ismersz más uralkodót ezen a vidéken?

„Nem lehet. Sancho király nem bánhatott el velem ilyen kegyetlenül, azután, amit érte tettem”, járattam lázasan az agyamat.

– Menj, aludj egyet, Diago. Későre jár az idő. Ha itt maradsz, nem kerüljük el a botrányt. Engedd meg, hogy öreg barátod rangjához és korához méltóan ünnepelhesse a lánya esküvőjét. Holnap majd meglátjuk, hogyan orvosolhatjuk a téged ért méltánytalanságot. Az a helyzet, hogy a legnagyobb lányom végül nem a tied lett. Az öcséd, Nagorno Vela gróf, a város új vezetője vasszigorral bánik a Nova Victoriába érkezett nemesekkel, míg Villa de Suso lakóinak mindent megenged. Ha az én fajankó fiam továbbra is keresztes lovagot akar játszani, és emiatt nem lesz utódja, ma írtam alá a házassági szerződést, amely szerint Onneca utódai lesznek Maestu grófjai. Ők öröklik a vagyont, amit a tieddel akartam egyesíteni, ők lesznek az urai mindennek, amit e várfalak védenek.

3

A SAN MIGUEL-TEMPLOM TETŐJÉN

UNAI

2019. szeptember

Rohantam fel a mosdóból az előadóteremhez. Alba feszült arccal várt rám az ajtó előtt.

– Rendőri beavatkozásra van szükség! Most azonnal! – kiáltottam, amikor a lépcsőn felértem, talán túlságosan is hangosan. – A palota összes ajtaját be kell zárni. Van egy halottunk. Valószínűleg megmérgezték.

Alba elővette a mobilját, és intézkedni kezdett. A Martín de Salinas-terem összes ajtaját csukva tartották, a bemutató összes résztvevője bent volt még, nem is sejtve, mi zajlik tőlük pár méterre.

Akkor pillantottam meg a lépcsőn felfelé surranó árnyalakot.

– Maradj itt! – súgtam Albának. – Mintha láttam volna valakit… Egy apácát.

Elhaladtam a San Miguel-templom hátsó falára néző hatalmas üvegfal mellett, és lábujjhegyen, hogy ne csapjak zajt, felszaladtam a lépcsőn a harmadik emeletre.

– Álljon meg! – kiáltottam.

Nem tévedtem. A felfelé tartó árnyalak valóban egy apáca volt bokáig érő fehér habitusban, fekete fityulával a fején. A parancsszavammal mit sem törődve az egyik biztonsági ajtóhoz rohant, és kisurrant az épületből. Elismerem, hogy beletelt néhány másodpercbe, mire utánaeredtem. Túl fürge volt, és nem hallgatott rám – erre nem számítottam. Egy lépcsővel ellátott teraszra kerültem a templomtetőhöz egészen közel. Az apáca cserépről cserépre ugrált, és egyre esélytelenebbnek tűnt, hogy utolérhetem.

– Álljon meg! – kiáltottam rá újra. De ő addigra már olyan messze járt, hogy kénytelen voltam stratégiát változtatni. Várnom kellett.

Az apáca a templomtető végére ért, és nem volt más választása, mint hogy a palota és a templom udvarát összekötő rámpák egyikére ugorjon. És onnan már nem volt kiút. Az alulról levendulaágyásokkal szegélyezett rámpák a frissen felújított középkori várfalnál véget értek. A hozzám legközelebb álló rámpára ugrottam, elrejtőztem egy mélyedésben, és vártam.

Az apáca jó pár méter magasról érkezvén legurult az egyik rámpa aljára.

„Most megvan, kedves nővér”, gondoltam, és előugrottam a mélyedésből, mire ő felpattant, mint egy labda, és futni kezdett fel az emelkedőn.

Üldözőbe vettem, de egy bukkanó után… eltűnt a szemem elől. Egyszerűen elpárolgott.

Elképzelésem sem volt, hová rejtőzhetett. A levendulabokrok túl alacsonyak voltak, a rámpa teteje a kőfalig vezetett.

– Álljon meg! – kiáltottam harmadjára is.

Meddő kísérlet volt. Keresztül-kasul bejártam a rámpákat és a levendulaágyásokat. Hiába.

Felhívtam Albát.

– Értesítsd a gondnokot! – kértem. – A palota és a San Miguel-templom közötti területen rekedtem a nemrég felújított kőfal alatt.

– El vagyok foglalva a benti zűrzavarral. Mi a csudát keresel ott?

– Kérj tanúvallomást mindenkitől, aki a palotában megfordult! – tanácsoltam. – Kérdezd meg, nem észleltek-e valamilyen szokatlan dolgot. A Matxete teret is kénytelenek leszünk lezárni. A Középkori vásár összes dolgozóját ki kell kérdeznünk.

– Mit keresünk?

– Egy apácát. Ne kérdezzenek rá közvetlenül. Ha ők nem emlegetik, ne kerüljön szóba. Nem akarom, hogy találgassanak.

4

A DÉLI KAPU

DIAGO VELA

Krisztus Urunk 1192-ik esztendejének telén

Álmatlanul forgolódtam egész éjszaka. A várfalon járkáló őrök árnyai már kezdtek emberformát ölteni a hajnali derengésben, amikor éles kiáltás hasított a csendbe. Egy asszony sikolya. Üres és nyirkos volt az ágyam, nem találtam benne vigaszt. A hálószobában még virradat előtt kialudt a tűz, és a reggeli dér végképp kiverte a szememből az álmosságot. De legalább nem voltak rémálmaim. Tengeri viharról, hajótörésről, vagy hasonlókról.

– Megtalálták a grófot! Megtalálták a grófot! – hallatszott az üvöltés a szatócsboltokkal teli Tenderías utca felől.

Kinyitottam a ládát, ami valaha az enyém volt, és elővettem belőle egy viszonylag jó állapotban lévő rend ruhát. Nem akartam, hogy újra csavargónak nézzenek. Megmosakodtam a mosdótálban, és leszaladtam a lépcsőn.

Nem kellett találgatnom, merről jött a sikoly. Elég volt követnem az utcára áramló, kíváncsi tömeget.

„A Déli kapu felé mennek”, gondoltam, és valóban ott kötöttünk ki a Déli kapunál a várfal tövében. A Sant Michel-templom tornya a falon túl közömbösen magasodott a tragédia színhelye fölé.

A holttestet eltakarták a körülötte állók. Mire utat nyitottam hozzá a tömegben, már teljesen ki volt hűlve.

Felismertem benne Furtado de Maestu grófot.

Úgy volt, hogy ő lesz az apósom. De nem ő lett.

Nem mertem volna megesküdni, hogy aznap éjjel, amikor elbúcsúztam tőle, egészségesnek látszott. Nyugtalannak tűnt és kimerültnek. Az egyik ingujja, amivel a száját tisztogatta, hányásszagú volt. Annak tudtam be a dolgot, hogy túl sok bort fogyasztott az esküvői mulatságban.

Ám amikor ott feküdt előttem élettelen, eltorzult arccal, eszembe jutott valami.

Láttam én már ilyet korábban is. Hogyan győződhetnék meg róla? A csőcselék miatt alig fértem hozzá.

Közelebb hajoltam a nadrágja ülepéhez. A sötét színű anyagon megtaláltam az alig kivehető, árulkodó foltot.

„Ez az ember véreset vizelt”, állapítottam meg.

Akkor pillantottam meg Alix de Salcedót. A harcias fehér bagoly ezúttal nem volt vele. Háromtornyos főkötő alá rejtette a haját, ami elég szokatlan volt, de félretettem a kíváncsiságomat. A szememmel intettem, hogy jöjjön hozzám közelebb.

– Becsületes ember volt. Nem gondoltam, hogy nem éri meg az öregkort – mondta halkan a szemét a gróf merev testére szegezve.

– Tudnál nekem szerezni egy nyulat? – kérdeztem suttogva.

– Élve vagy halva?

– A bőre legyen meg, az a lényeg.

– Nem hiszem, hogy mostanában kiengednék az állatokat, de a mészáros fia nevel nyulakat az udvarán. Megvegyem, vagy csak elvegyem?

Napbarnított kezébe nyomtam egypár aranyérmét. Tele volt bőrkeményedéssel a tenyere, mint aki egyfolytában fegyvert vagy kalapácsot forgat.

– Hova vigyem?

– A gróf házába. Ott találkozunk.

Mire elfordultam, a lány már nem volt ott.

– Mindenki menjen szépen a dolgára! – kiáltottam. – Valaki hozzon egy öszvért és egy szekeret! Haza kell szállítanunk a gróf úr testét.

– Ön az, senior? Don Diago Vela? – kérdezte az íjászmester.

– Így van, Paricio. Halálhíremet költötték, tudom, de visszajöttem, és rendet fogok teremteni ebben a városban, csak előbb még elintézem ezt az ügyet, ami a gróf halálával a nyakamba szakadt. Terjeszd el a városban, hogy visszatértem, és újra gondot viselek rátok, ahogyan mindig is tettem.

– Az öccse, Nagorno gróf ugyanezt ígérte. Kihez forduljunk mostantól?

Nyugalmat színlelve mosolyogtam.

– Természetesen hozzám. Ő majd akkor veszi a kezébe az irányítást, ha én valóban elpatkolok.

A körülöttem állók megkönnyebbülten nevettek.

Két férfi magára vállalta Maestu gróf hazaszállítását; az egyikük felcipelte a régi falépcsőn a felső emeletre, és kiterítette az ágyára, ugyanarra az ágyra, amelyben egypár órával korábban még a lánya hentergett az én megátalkodott öcsémmel, hogy eleget tegyen a házastársi kötelezettségeinek.

– Hol a kovácslány? Megjött már? – kérdeztem, és megpróbáltam lehántani a halott gróf megmerevedett testéről a ruhát.

Alix de Salcedo abban a pillanatban jelent meg egy fehér nyúllal a kezében.

– Mindenki menjen ki! – parancsoltam.

A két önkéntes hullaszállító és Remiro, a gróf öreg cselédje levonult az alsó szintre. A lépcső panaszosan nyikorgott a lépteik alatt.

Alix úgy tett, mint akire nem vonatkozik az utasítás. Egy mozdulattal jelezte, hogy nem áll szándékában távozni.

– Ahogy akarod. Értesz a borotváláshoz?

– Én borotváltam az apámat és a fivéreimet. Nem remeg a kezem.

– Csak a nyulat kell megborotválnod.

– Hogyan?

– Ha nem vállalod, én borotválom meg, de akkor rád marad a gróf hasának a felnyitása. Igyekeznünk kell. Nem szeretném, ha valaki félbeszakítana bennünket.

Alix nem kérdezősködött tovább. Elővette a tőrét, és az ablakhoz vitte a nyulat, hogy jobban lásson. Én pedig felhajtottam Furtado hálóingét, és hozzáláttam a zsigerei eltávolításához.

A mosdótálba szedtem ki a szerveit egy kendő segítségével, hogy ne kelljen közvetlenül hozzáérnem semmihez.

– Hozd ide a nyulat, Alix. Beleforgatom a mosdótálba.

– Mit keres, uram?

A nyúl borotvált hátán égési sérülésekhez hasonló kiütések jelentek meg.

– Pontosan ezt, ami most történt. Egy pamplonai orvostól tanultam ezt a módszert. A kőrisbogár okoz ilyen hólyagokat, amikor valakinek az italába túl sokat kevernek belőle.

– Arról a barna porról beszél, amit a katonák használnak a bordélyházakban, amikor a férfiasságuk csődöt mond?

Elmosolyodtam.

– Novícia létedre egész sokat tudsz. A fivéreidtől? – kérdeztem. A háromtornyos főkötő titkát nem feszegettem.

– A fivéreimtől, senior? Jó lenne, ha legalább ön előtt nem kellene megjátszanom magamat. Nagyon fárasztó folyton jó kereszténynek mutatkozni.

– Nem kell ájtatoskodnod. Én sem vagyok szent. Az öreg grófnak volt valakije, nem tudod?

– Azt mondják, hogy amióta megözvegyült, egyre csak a grófnő halálát siratta. Szívesebben töltötte az éjszakát a hideg kövön az oltár előtt imádkozva, mint valaki mellett a meleg nyoszolyán.

– Nos, akkor nem volt szüksége vágyfokozó porra.

– Nem ismerek senkit, akitől ennyire távol állt volna a bujaság, az az igazság.

– Eszerint, keresnünk kell valakit, aki ért a mérgekhez… – dünnyögtem. Visszagyömöszöltem a belső szerveket a gróf üres hasába, elrendeztem a derekán a hálóinget, és összehúztam rajta az övet. – Megkérhetlek, hogy tisztítsd le az ingéről a vért, és nyúzd meg a nyulat? A bőrét tedd a ládába, a többit ásd el valahol! És arról, ami itt láttál, egy szót se senkinek, rendben?

Alixnak az arcizma sem rezdült. Egy szempillantás alatt elintézett mindent, amire kértem. Nem tűnt szolgalelkűnek, sőt. Inkább egy betörhetetlen vadló benyomását keltette. A húgomra emlékeztetett, a konok, zabolátlan Lyrára.

Ami a „méregszakértőt” illeti, a családi kohó melletti kis műhelyben találtam rá. Nagorno tehetséges ötvösművésszé válhatott volna, ha nem egy kiváltságos családba születik.

– Kinek készül az az ékszer? Csak nem a kedves nejednek? Tudod jól, hogy az egyház az utóbbi időben nem pártolja a fényűzést – jegyeztem meg.

– Fáradj beljebb, testvérem – felelte rendíthetetlen nyugalommal és rá jellemző, szenvtelen hangon Nagorno. – Előtted mindig nyitva áll az ajtóm, akkor is, ha hívatlanul érkezel. III. Celesztin pápa az újonnan megtollasodott kereskedőknek megtiltotta a prémek, a drágakövek és szépen megmunkált csatos övek használatát. De az én feleségem nem felkapaszkodott dáma, neki nem kell elrejtenie az ajándékaimat. Örülök, hogy élsz, drága Diago.

– Tegnap este boldogabbnak tűntél, amikor még halottnak hittél – ültem le a munkapad sarkára.

Nagorno felsóhajtott. Félbe kellett hagynia az apró ékszer megmunkálását.

– Neheztelsz rám, Diago? A szívességért, amit a családunkért tettem? Valakinek rendet kellett teremtenie a zűrzavarban, amit két éve magad mögött hagytál.

– Azzal, hogy elveszed a menyasszonyomat?

– Elhagytad a várost, és nem magyaráztad meg, hogy miért. „Visszajövök”, mindössze ennyit mondtál, de ahogyan teltek a hónapok, ez egyre kevésbé volt hihető. Elmondod végre, miért tűntél el olyan hirtelen?

– Nem tehetem, Nagorno. Bölcs Sancho királyunk szigorú parancsára kellett teljesítenem egy küldetést. Nem mondhattam nemet. Az utazás bizonyos bonyodalmak miatt a vártnál hosszabbra nyúlt. Még a Tudela-udvarba sem mertem visszadugni a képem. A jóisten tudja, miféle rázós megbízatást sóztak volna ismételten rám. Évek múlva talán neked is elárulhatom majd, mi történt velem, mibe keveredtem, de most nem tehetem, sajnálom – füllentettem. Ki akartam deríteni, mennyit tud.

– Rendben van – adta meg magát Nagorno. Ismert engem, tudta, hogy erőszakkal nem megy semmire. – Ennyire bosszant, hogy nőül vettem Onnecát? Részemről ez egyfajta áldozat volt. Tudod jól, hogy a házasság nem nekem való. Hány feleséget veszítettem már el?

– Sokat – sóhajtottam.

– Ha tudtam volna, hogy élsz, azzal a bizonyossággal, ahogyan most itt állsz, nem nősültem volna meg. De Onneca addigra már két házassági ajánlatot kapott, és ő egyiket sem fogadta el. Te is tudod, hogy a navarraiak törvénye szerint a harmadik kérőt már nem kosarazhatta ki.

– És ki tette az első két ajánlatot?

– Ibida ura, Bermúdez de Gobeo és Vidal, senior Funes fia.

– Egy aggastyán és egy félkegyelmű csecsszopó?! Nem csodálom, hogy a gróf visszautasította őket.

– Nem a gróf adta ki az útjukat, hanem Onneca – javított ki Nagorno. – Ne becsüld le őt.

– Soha nem becsültem le. Az apjának a földjeiből sem volt sok haszna. A rokonai nagyobbrészt kiskorúak és hidalgók…

– Érted már, hogy tulajdonképpen szívességet tettem neked, testvérem?

– A menyegzőben láthatólag kedvedet lelted.

– Az önfeláldozás jutalmat érdemel. Türelmetlenül várom, mire képes az asszonykánk az ágyban, amikor csak ketten leszünk, tanúk nélkül… Te tudnál mit mesélni róla.

– Ez már nem az én ügyem. Te magad mondtad – próbáltam mosolyogni, de nem igazán sikerült. Még hozzá kellett szoknom, hogy jó képet tudjak vágni a dologhoz.

– Ohohó! Tudom én, honnan fúj a szél. Rájöttél, hogy a seniorá-m vonzódik hozzám. Ismerlek. Pontosan tudom, mi bánt. Mindig te voltál nyeregben, de most… meginogtál. Mardos a bizonytalanság. Mert amit tegnap láttál, kétségeket ébresztett benned.

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzéseit. Nagorno csak vagdalkozott. A gyenge pontomat kereste. Mint amikor a katona a kardjával a sérült ellenfél vállát, combját és hátát bökdösi, de nem tudja térdre kényszeríteni, mert a páncél elrejti a vérző sebet.

Az én sebem ekkorra már nem vérzett. Egy álmatlanul töltött éjszaka elég volt ahhoz, hogy behegedjen.

Onnecát nem őrizgethettem nyílt sérülésként. A világ nem tudhatott a fájdalmamról. Gyengeségként fogták volna fel. És én nem adhattam ekkora támadási felületet az ellenfeleimnek.

Bizony, voltak ellenfeleim. Csak azt nem tudtam még abban a pillanatban, mennyire vannak közel.

– Örököst kell neki adnod, ugye, tudod? – Most rajtam volt a sor, hogy régi sebekben vájkáljak.

Az arca kifejezéstelen maradt. Ami azt jelezte, hogy fájdalmasabban érinti a dolog, mint én azt gondoltam.

– Ezt várják tőlem. Ez kétségtelen.

– És mikor teljesíted ezt az elvárást, testvér? – faggattam.

– Amikor majd eljön az ideje, testvér.

– Na jó. Majdcsak feltalálod magad valahogyan. Nem kétlem, hogy képes vagy átverni a környezetedet. Váltsunk témát. Mit tudsz az üzenetről, ami miatt én lettem a szegény, elhunyt Don Vela gróf?

– A mai napig rejtély, ki lehetett a futár. Az őrök egymásnak ellentmondó beszámolókkal szolgáltak. Senki sem emlékezett a külsejére, amikor kérdezősködni kezdtem. Ketten azt állították, hogy alkonyatkor látták a Déli kapunál. Rájuk parancsoltam, hogy eredjenek utána, de a várfal keleti oldalán lévő malomároknál, a Cauce de los Molinosnál, eltűnt a szemük elől.

– Neked kellett volna utánaeredned! Te nem vesztetted volna őt szem elől! – üvöltöttem a türelmemet vesztve.

– A levelet Maestu grófnak címezték. Jó szemem van, rögtön kiszúrtam volna, ha hamisítvány…

– Az ördög a részletekben lakozik, nálad jobban ezt senki sem tudja.

Nagorno kajánul elmosolyodott. Ezzel a mondattal csak a hiúságát legyezgettem. Büszke volt rá, hogy bizonyos bűnök csábításának nem tudott ellenállni.

– Arról vagyok híres, Diago, hogy a király pecsétjének legapróbb részletét is ismerem.

– Bármit meg lehet hamisítani.

– Bármit meg lehet hamisítani – bólintott. – Én tanítottalak meg rá. De azt a levelet VI. Bölcs Sancho király küldte, az hétszentség. És ha valaki hamisítani akarta volna a pecsétjét, az a fejével játszott volna. Nem valószínű, hogy bárki ekkora veszélynek merné kitenni magát, ezt el kell ismerned. Mi mást tehettem volna, kedves bátyám? Megsirattalak, majd továbbléptem. Nem hagyhattam kárba veszni a sok jót, amit a családunk a te irányításoddal elért. Át kellett vennem a szerepedet.

Megszorítottam a nyakát. Elegem volt már a sok mellébeszélésből. Igazi beszélgetésre vágytam az öcsémmel, nem arra, hogy az önigazoló meséit hallgassam.

– Halottnak hittél? Ne gondold egy pillanatra sem, hogy én ezt beveszem. Annyi csapást átvészeltünk már, pontosan tudjuk mind a ketten, hogy minket nem lehet csak úgy kidönteni a sorból – sziszegtem a fülébe. – Áruld el, ki küldte azt a pecsétes levelet!

– Komolyan azt hiszed, hogy nem a királytól jött?

– Valami elfogadható magyarázatot szeretnék találni erre az egészre. Hogy miért tetted ezt velem?

– Tudom, hogy nem hiszel nekem, de nem én voltam.

„Miért hinnék neked, Nagorno? Megátalkodott hazudozó vagy. Kölyökkorod óta ismerlek”, dohogtam magamban. Túltárgyaltuk a dolgot, ideje volt témát váltani.

– Van itt más is, amiről beszélnünk kell. Hazarendelted szeretett unokabátyánkat, Gunnarrt.

– Így van.

– Miért?

– A szokásos üzleti ügyek miatt. A Tudela-udvarban megnőtt a kereslet az afrodiziákumok iránt.

Megbízhatónak tűnő források szerint unikornisszarvból készült a leghatékonyabb szerelmi bájital az erekciós gondokkal küzdő férfiak számára. Csakhogy unikornist találni lehetetlen volt. Gunnarr a viking tengeri útjain beszerzett egy helyettesítő szert, és senki sem vette észre a különbséget.

– A narvál agyarából készült szer az egyetlen termék, ami iránt az udvar érdeklődik?

– Az a legdrágább, azt éri meg behozni.

A gróf halálával kapcsolatos gyanúmat egyelőre nem közöltem vele. A kőrisbogár a navarrai éghajlaton nem volt honos. Messzi földről hozhatta be valaki, ahol melegebben sütött a nap, mint nálunk. Victoriában, a kereskedők városában bárki megrendelhette a szállítmányt, még Nagorno, vagy akár Gunnarr is.

Megkondult a templom halálharangja.

– Meghalt az apósom. Gondolom, értesültél róla – kapta fel a fejét Nagorno.

– Miről nem értesül az ember ebben a városban? Onneca hogy van? – érdeklődtem.

Nagornónak elsötétült a tekintete.

– Szenved – morogta, és elfordította a fejét.

Alig tudtam elnyomni magamban a csodálkozást: ennyire átérzi Onneca fájdalmát?

– Az Úrangyala után kezdődik a gróf búcsúztatása – folytatta Nagorno fagyos hangon. – Előre megfizettem egy tucat siratóasszonyt. Arra számítok, hogy az egész város ott fog tolongani a gróf házában. A kondoláció ürügyén… Jó lenne, ha együtt látnának bennünket.

– Siratóasszonyokat hívtál?

– Igen. Még egy előéneklőt is megbíztam, hogy írjon lamentációkat szeretett apósom tiszteletére. Kerül, amibe kerül: a gróf megérdemli, hogy méltóképpen elbúcsúzzunk tőle. Onneca fent imádkozik az apja ágya mellett. Átvirrasztotta az egész éjszakát. Itt lesz a majordomus, a szolgabíró, a hóhér, a főstrázsamester és a Santa María-templom plébánosa… Elintéztem, hogy a grófot a mi sírhelyünkön helyezzék örök nyugalomra. Elvégre most már egy család vagyunk, joga van abban a földben pihenni, amit a Velák vére áztatott.

Bólintottam. Végre valamiben egyet tudtam érteni Nagornóval.

A kovácsműhelyből kilépvén nem kerülte el a figyelmemet, hogy az öcsém díszes, vörös tunikáját felhajtva egy titkos zsebbe rejti a seniorá-jának szánt ékszert.

Elindultunk az Armería-negyedbe a bódék előtt őgyelgő disznók között. Aztán vízhordókat és alkuszokat kerülgettünk, míg néhány házzal előrébb meg nem láttuk a gróf házához részvétnyilvánításra igyekvő tömeget. Mindenki részt akart venni a szertartáson, Nova Victoria és Villa de Suso összes lakója. Még a falon túlról, a Cuchillería utcából is eljöttek a késesek.

A részvétnyilvánítás régi hagyománya szerint a hozzátartozók az elhunyt ágya mellett fogadták a búcsúzkodókat. A szegényebbek egy étkezőasztalként is szolgáló fatáblára terítették ki a halottaikat, amit máskor a közös vacsorához állítottak fel minden este. A család tagjai minden egyes részvétnyilvánításra fejbiccentéssel válaszoltak. Ez a szertartás idegtépően hosszú ideig tartott, de mivel évszázadok óta hozzátartozott a város életéhez, kiirthatatlan volt.

– És a gróf gyerekei? Eljönnek a temetésre? – tudakoltam.

– Kétlem. Az elsőszülött fia, az a tökkelütött, Edesszában kaszabolja a hitetleneket. A lányait vezeklőcellába kényszerítették.

– Mind a kettőt? – csodálkoztam.

Nagorno válaszra sem méltatott. Akkor már a halotti szertartás érdekelte, amit neki kellett felügyelnie. Elhelyezkedett a kapu közelében, onnan figyelte a gróf házába érkező városlakókat.

A lányok vezeklőcellába vonulása családi hagyománynak számított Maestuéknál. Amikor túl sok lett otthon a lány, elküldték őket egy közeli parókiára, építettek egy cellát a templom oldalában, a lányok attól kezdve ott laktak a falak közt élve eltemetve, és az imádkozásnak szentelték napjaikat. Volt, aki meggyőződésből imádkozott, volt, aki nem.

A pitvar küszöbén Nagorno feltűnés nélkül megfogta a könyökömet, és a fülembe súgta:

– Egyvalamit még nem tisztáztunk: szent a béke?

– Nem kérdeztem meg, te ölted-e meg a grófot, holott lenne rá okod. Eszközeid is vannak, és a képzelőerőd sem hiányzott soha.

– Szent a béke?

– Igen.

– Miért?

– Mert te sem kérdezted meg tőlem, hogy én voltam-e – válaszoltam.

Csendben beléptünk a nemesi házba, amelynek előterében már ott tolongott a fél város az emeletre vezető, keskeny falépcső előtt. A lépcső is tele volt emberekkel.

Egyesek felfelé tartottak, mások lefelé.

„Az egész délelőttünk ezzel fog eltelni”, dohogtam magamban.

Elképzeltem, hogy érezhette magát Onneca egyedül a halott apja mellett, didergő testtel, és egy pillanatra belém mart a bűntudat: én azt a testet bemocskoltam!

És akkor ránk szakadt az ég. Jobban mondva a pokol. Az elöregedett, pudvás falépcső nem bírta el a rajta mászkáló tömeget, és összeroskadt. Recsegés-ropogás, vérző lábak és karok. Ott maradtunk félig kilapítva a halottak súlya alatt.

5

A PINTORERÍA UTCA

UNAI

2019. szeptember

Mondanom sem kell: Alba és én aznap éjjel le sem hunytuk a szemünket.

A boncolás első eredményeire nem kellett sokat várnunk. A hétvégével a nyakunkon minden más ügyet félre kellett tennünk.

Ami az áldozatot illeti… az ország összes újságja a címlapján hozta a haláláról szóló hírt. A magánélete féltve őrzött titkai eltűntek a boncterem lefolyóján.

Antón Lasaga, az ország legnagyobb konfekcióipari hálózatának megalapítója a Cercas Bajas utcában kezdte egy kis bolt tulajdonosaként harminc évvel ezelőtt.

Eleinte sálakkal kereskedett.

Gyapjúsálakkal.

Amikor megunta, hogy ki van szolgáltatva a gyártóknak, felállított egy kezdetleges raktáráruházat az Ali Gobeo nevű külvárosi negyedben egy kihasználatlan parcellán, amellyel a vitóriai önkormányzat már nem tudott mit kezdeni, ezért kiadta textilipari üzletembereknek, hogy ezzel is befektetőket csábítson a fővárosba. Lasaga sáljait bőrdzsekik és jó minőségű szövetkabátok követték. Nem telt bele sok év, és az egész országot beterítette velük. Róla és a családjáról nem lehetett tudni semmit. Egyes feltételezések szerint Madridban lakott, és minden reggel repülőre ült, hogy a reggelijét már az Ali negyedben fogyaszthassa el a raktáráruház emeletén. A kapcsolatrendszere megfejthetetlen volt a sajtó számára. A privát szférája minden titkát vastag páncél védte. Az egyetlen fénykép, ami az újságokban megjelent róla, évtizedekkel korábban készült. Simán besétálhatott volna aznap reggel egy kávéra a Dato utca valamelyik előkelő bárjába, anélkül, hogy bárki felismerte volna.

A halálát követő órákban utánajártunk, hogyan tett szert a hatalmas vagyonra, és megállapítottuk, hogy ő volt a Baszkföld nagy Gatsbyje: egy született haszonleső. Álavában, Vizcayában, Kantábriában, Guipúzcoában és Burgosban földeket vásárolt össze. Álavai Riojában és Navarrában szőlőültetvényei voltak. Még hatvanhét éves korában is ő vezette a vállalatot, nem adta ki a kezéből az irányítást egy percre sem. Azok közül való volt, akik a haláluk óráján sem képesek leállni.

A törvényszéki orvos kora délutánra ígérte a vizsgálati eredményeket, Estíbaliz azonban ezúttal sem bírta türelemmel a várakozást. Alba irodai szobájából felhívta a bonctermet, és kihangosította a telefont, hogy mind a hárman halljuk, hátha ezzel is időt takarítunk meg.

Az iroda ablakain túl a fák ágai között aranylóan sütött a nap. Lágy szellő lengette a sugárút plakátfoszlányait.

– Guevara doktornő, még egyszer köszönöm a gyorsaságát – hadarta Alba, és egy mozdulattal, amit naponta hússzor elismételt, szoros varkocsba fogta hosszú, fekete haját. – El tudná nekünk mondani, mire jutott a boncolás során?

– Jó napot, főhadnagy! Ismertem az áldozatot. Alig hat hónapja veszítette el a feleségét, aki a legjobb barátnőm volt. Micsoda veszteség! Antón rendkívül művelt, családszerető férfi volt.

– Sikerült megállapítania a halála okát? López de Ayala hadnagy olyan szagot érzett a mosdóban, ahol rálelt, mint amilyen a gyári készítésű bűzbombának van. Nem talált valami szokatlant a testében?

– Ó, dehogynem! A nyelőcsöve szét van roncsolódva, mintha megégette volna. A húgyhólyagja ugyancsak. Eleinte valószínűleg csak kellemetlenül érezte magát, aztán jött az erős vizelési inger, a szédülés, és legalább egyszer hányt is, ebben biztos vagyok. Így telt az utolsó napja.

– Ennek ellenére elment a könyvbemutatóra – szóltam közbe.

– Képzelem, milyen kínszenvedés lehetett! Gyomorégéssel és húgyúti fájdalmakkal úgy tenni, mintha minden rendben volna.

– Meg tudta állapítani a halála közvetlen okát? – kérdeztem.

– Aortarepedés. A szíve felmondta a szolgálatot.

– Ha jól értem, arra gyanakszik, hogy valamilyen elfogyasztott anyag rongálta meg a belső szerveit.

– Igen, így van, de ezt a feltételezést nem erősíthetem meg, amíg a toxikológiai laboratórium el nem küldi a vegyi elemzés eredményeit – felelte a doktornő. – Lassan elkészülnek. Igazság szerint már egy órája csak ezt a jelentést várom. Soha életemben nem láttam még ennyire összeroncsolódott szerveket és szöveteket. Ilyen mértékű pusztítást csak egy nagyon erős toxikus anyag képes okozni. Nem akartam előre találgatásokba bocsátkozni, de López de Ayala hadnagy tegnap este felhívott, és arra kért, hogy vizsgáljam meg egy bizonyos anyag hatásait, és vessem össze a boncolás eredményeivel. Órákat takaríthatunk meg, ha bebizonyosodik, hogy igaza van.

– Miféle anyagról van szó, Unai? Megosztanád velünk is – kapta fel a fejét Estíbaliz.

– Hogyne, persze. Már az irodába jövet is el akartam mondani, de annyi megbeszélnivalónk volt, hogy nem került rá sor.

Hangosan kimondva nem hangzott olyan jól ez a magyarázat, mint a fejemben. „Reménytelen eset vagy”, üzente Estíbaliz tekintete. Alba hitetlenkedve vonta meg a vállát. Nem törődtem a bizalmatlanságukkal. Megszoktam már, hogy kételkednek az elméleteimben. Így volt ez eddig minden esetben. Az elején, legalábbis. De én csak így tudok dolgozni: több irányban is puhatolózom, amíg meg nem találom azt a csapásvonalat, amelyen végül el lehet indítani a nyomozást.

– Az összehasonlítás eredményétől függetlenül: ha az áldozat halálát mérgező anyag okozta, a protokoll szerint el kell rendelnünk a gyomortartalom toxikológiai vizsgálatát, hogy ellenőrizni tudjuk, mit evett utoljára. Utána kell néznünk, hol reggelizett, hol ebédelt és hol uzsonnázott aznap és az előző huszonnégy órában – sorolta Alba a teendőket.

– És hogy kivel – jegyezte meg Estíbaliz.

– Egy másik feltételezést is meg szeretnék önnel osztani – szóltam közbe. – Az a gyanúm, hogy az áldozat Marfan-szindrómával született. Jól gondolom?

– Igen, jól gondolja. Vékony, hosszú végtagok, tölcsérmellkas, gerincferdülés, hátrább álló állkapocs, fejletlen szivárványhártya… És főleg: az aorta falának gyengesége. Nem tudom, milyen ételt fogyasztott utoljára, vagy hogy mit adhattak be neki, de a szervezetébe került anyag olyan brutális értágulatot idézett elő a főütőerében, hogy azt nem élhette túl. Egy Marfan-szindrómásnak állandó orvosi felügyeletre van szüksége. Tisztában kellett lennie a betegségével, és a vérében nagy valószínűséggel meg fogjuk találni a gyógyszert, amit a szindrómára szedett.

– Van még valami, doktornő? – kérdezte Alba.

– Igen, egy másik téma: megtörtént az eltűnt Nájera lányok egyikének szobájában felvett vérminta DNS-vizsgálata.

– És mire jutottak? – érdeklődött Esti.

– A szőnyegen talált összes vér a kisebbik lánytól származik. Nem tudom, hasznára lesz-e ez az információ. Bekértük a szülők DNS-mintáit is, a bűnügyi technikusok pedig elhozták nekem a lányok szennyesét. A vérben talált DNS egybeesik a kisebbik lány három ruhadarabján talált DNS-sel. Pillanatnyilag ennyit tudok mondani.

Abban a másodpercben villogni kezdett a főhadnagy telefonja. Alba összeráncolt homlokkal olvasta el az üzenetet.

– Guevara doktornő – szólalt meg hangosan –, kérem, azonnal értesítsen, ha megvannak az eredmények. Mindent nagyon szépen köszönök.

Alba letette a telefont, és aggodalmas arccal nézett ránk.

– Medina százados rendkívüli értekezletet hívott össze. Ez nem sok jót jelent.

Csendben távoztunk Alba szobájából. Senkinek sem volt kedve megszólalni. A ránk zúdult információkkal és teendőkkel voltunk elfoglalva.

A tárgyalóteremben félhomály fogadott bennünket. Egy projektor a két eltűnt lány képét vetítette a falra. Estefanía kissé túlsúlyos, félénk lánynak tűnt. Oihana, derékig érő, hosszú hajával egyszeri és megismételhetetlen jelenség volt, csak a fényképe ismétlődött végtelen sokszor a falakra tapasztott szórólapokon. A százados hellyel kínált bennünket. Ő állva maradt.

– Tizenöt napja egy helyben topogunk a Nájera-ügyben. És most van egy halálesetünk is, amelynek az okát nekünk kell kinyomoznunk. Gondolom, el tudják képzelni, mekkora nyomás nehezedik ránk fentről. Minél előbb tisztáznunk kell, hogyan vesztette életét Antón Lasaga: természetes halállal vagy önkezűleg, baleset vagy gyilkosság áldozata lett. Ez azt jelenti, hogy kénytelenek leszünk párhuzamosan vinni a két ügyet. Most pedig, kérem, foglalják össze, mit tudunk jelenleg a két eltűnt lányról.

– A lányok testvérek – szólalt meg Estíbaliz. – Mind a ketten kiskorúak: Estefanía tizenhét éves, Oihana Nájera tizenkettő. A nagyobbik lány komoly, megbízható. A kisebbik gyerekesen lázadó. A szüleik fiatal zenészek, a Jesús Guridi konzervatóriumban tanítanak fagottot és csellót. Saját tulajdonú lakásuk van, az anyagi státuszuk közepes. Az apa szerint a lányok jól kijönnek egymással. Az anya az apa távollétében elárulta, hogy sokat veszekszenek. Ezt annak tulajdonítja, hogy nagy köztük a korkülönbség és egészen más a személyiségük. A szülők az eltűnésük estéjén a barátaikkal vacsoráztak. A kisebbik gyereket a nagyobbikra bízták. Hajnali fél kettőkor értek haza a Pintorería utcába. Átnéztük az összes felvételt, amelyet a közeli boltok térfigyelő kamerái rögzítettek. Nem tudom, hogyan fogalmazzak, hogy ne tűnjön lehetetlennek, amit mondok; higgye el, nagyon alaposak voltunk, és nem képzelődtünk: az épület kapuján az alatt az idő alatt, amíg a szülők távol voltak, nem lépett be és nem távozott egy lélek sem.

– És még mielőtt megkérdezné – szóltam közbe –: abban az utcában alig van forgalom. A két lány augusztus végén tűnt el egy hétköznapi estén. Vitóriában alig volt valaki, az emberek még nem tértek vissza a nyaralásból. Nem járt arra egyetlen autó sem, ami kitakarhatta volna a képet. Ami a lakást illeti, ott még bizarrabb a helyzet. A lakás bejárati ajtaja – a második emeleten jobbra – belülről zárva volt, amikor a szülők megérkeztek, úgy, ahogyan hagyták. Mint mindig, ha a lányok egyedül maradtak otthon. Estefanía mobilja 22.38-kor kikapcsolt, ami szokatlan egy tizenhét éves fiataltól. A szülők is furcsállották a dolgot, nem jellemző a lányukra, hogy ilyen korán ágyba vonul. A kisebbik lánynak nincs mobiltelefonja. Az ablakokat meg se kérdezze: zárva voltak. A legnyugtalanítóbb az egészben a nagyobbik lány hálószobájának szőnyegén talált vér. Guevara doktornő az imént erősítette meg, hogy Oihanától származik.

– Mennyi vért találtak?

– Nem életveszélyes mennyiséget, ha erre céloz. Mindössze tizenkét millilitert. A kislány nem vérzett el, legalábbis nem a lakásban. Átkutattuk az ingatlan előterét és a lépcsőket. Nem találtunk több vért. Nem vittek magukkal sem ruhát, sem pénzt. A szülők nem tartják valószínűnek, hogy el akartak volna szökni. Jó tanulók voltak, nem fogyasztottak semmilyen drogot, a nagyobbik lány közösségi hálóján sem észleltünk szokatlan dolgokat. A gyermekrablással kapcsolatos hipotézisünk lassan érvényét veszíti, mivel napok óta senki sem jelentkezik a szülőknél váltságdíjért. Ruiz de Gauna hadnaggyal együtt állandó kapcsolatban álltunk a szülőkkel. Nem tudom elképzelni, hogy hazudnának. Azóta is nyomon követjük őket. Milán Martínez tizedes megfigyelés alatt tartja a bankszámlájukat: egyelőre nem észlelt olyan pénzmozgást, ami arra utalna, hogy a környezetüktől segítséget kérve pénzt gyűjtenének. A vérfolttal kapcsolatos találgatásaink a leggyengébbek. Elképzelhető, hogy a feltételezett támadó megütötte Oihanát, mert meg akarta félemlíteni a nagyobbik lányt. Az is lehet, hogy a lányok marakodtak egymással. Nagyon nehéz utólag rekonstruálni, mi történhetett. Összességében: fogalmunk sincs, mi történhetett a lányokkal. Semmi sem utal arra, hogy anyagi indítékból rabolták volna el őket, és az sem tűnik valószínűnek, hogy két kiskorú, akinek nincs hova mennie és nem tudja ellátni magát, elszökne otthonról.

A sejtéseimet nem mertem kimondani, mert azok nyugtalanítóak voltak, nagyon nyugtalanítóak.

– És ön mit gondol, Ayala hadnagy? – kérdezte a százados a tárgyalóasztalra ülve. A lányok fényképe az arcára vetült, amitől elég zavaró látványt nyújtott.

– Nem kellene bedőlni a helyszínnek – szólaltam meg.

Csodálkozva néztek rám. Elég rosszul hangzott, amit mondtam. Tisztában voltam vele. Néha úgy teszek, mintha egyedül lennék, és magamban beszélnék.

– Hogyan?

„Ne ingereld fel!”, üzente Alba a tekintetével.

– A helyszín csak kirakat – helyesbítettem.

– Ezt hogy érti?

– Egy lehetetlen esettel, az úgynevezett zárt szoba rejtélyével állunk szemben. Az ajtókat belülről zárták be, az áldozatok elpárologtak, holttest nincs… A kisebbik lány vérmaradványai nem utalnak küzdelemre, tusakodásra vagy erőszakra, inkább a nagyobbik lány felé terelik a gyanút, mintha valaki azt akarná elhitetni velünk, hogy bántotta a testvérét, esetleg véletlenül a halálát is okozta. A helyszínelők átvizsgálták a bútorokat, a falakat és az összes padlót, de sehol nem bukkantak rá a kislány DNS-ére. Alkalmi eszközt sem találtak, ami elég éles vagy súlyos lehetett volna ahhoz, hogy a kislányon vérző sebet ejtsen. Ezért gondolom, hogy a helyszínt valaki mesterségesen rendezte be. Innen az út kétfelé vezet. Egyik rosszabb, mint a másik. Csak bírjuk ép ésszel.

– Mit javasol?

– Csak egyet tehetünk: folytatjuk a keresést. Meg kell találnunk őket: élve vagy halva. Egyelőre ne találgassuk, mi történt velük. Az eltűnésük körülményei hiteltelenek, csupán arra szolgálnak, hogy eltereljék a figyelmünket az elsődleges feladatunkról: a keresésről. Csakhogy mi nem állunk le. Folytatjuk a Nájera-műveletet.

Abban a pillanatban valaki idegesen kopogtatott az ajtón.

– Gyere csak, Milán, nem kell engedélyt kérned a belépéshez – szólt rá Alba sokadjára. – Te is tagja vagy a testületnek.

Milán Martínez tizedes három éve dolgozott nálunk, ormótlan termetével azonban még mindig olyan esetlenül csetlett-botlott köztünk, mint egy kezdő. Ahol megjelent, az asztal megtelt színes post-it-cédulákkal. Estíbaliz és Alba a szárnyuk alá vették, és minden hétvégén elvitték a hegyekbe, hogy egy kis időre elfelejtkezhessen a rendőri szolgálatról. Manu Peña alhadnagy úgy rajongott érte, mint egy istennőért. Ő testesítette meg számára a szerelmet, a szexet, mindent. De ő továbblépett, és a hegedűművészünk szíve darabokra tört. Nekem kellett vele iszogatnom a belvárosban, hogy megvigasztalódjon.

Milán a félig nyitott ajtón át besomfordált a helyiségbe, és elővett a zsebéből egy narancssárga cédulát.

– Üzenetet hoztam – motyogta, és betűzni kezdte a cédulára írt szót –: kan-ta-ri-din. A toxikológiai osztály most értesítette Guevara doktornőt, hogy az áldozat szervezetében két gramm Lytta vesicatoriá-t találtak.

– Vagyis? – ráncolta a homlokát a százados.

– Hólyagképző kőrisbogárból vagy más néven spanyol légyből készült por. Kantaridint tartalmaz.

6

A KOVÁCSMŰHELY

DIAGO VELA

Krisztus Urunk 1192-ik esztendejének telén

Arra eszméltem, hogy egy bagoly csőre ütögeti a koponyámat.

– Hagyd abba, könyörgök! Elég volt! – kiáltottam.

– Hát él?! – csendült fel a fejem felett Alix de Salcedo megkönnyebbült hangja.

– Nem szednéd le rólam ezt a szörnyeteget? – hadonásztam magam körül. Már amennyire a rám szakadt fadeszkák engedték.

Körülnéztem. Szanaszét mindenütt jajgató, nyöszörgő emberek. A házban tolongók egy része kétségbeesetten próbálta kimenteni őket a romok alól.

– Hogy találtál rám?

– Munio találta meg, nem én – felelte Alix. – Emlékszik a szagára, tegnapról. Aggódtam magáért, de úgy látom, kutya baja: ugyanolyan kék, mint azelőtt.

– Kék? Mint egy hulla? – értetlenkedtem.

– Nem, dehogy! – rázta meg Alix a fejét. – Csak hát, az az igazság… Kérem, ne árulja el senkinek, mert még bolondnak néznek, de én mindent egyszerre érzékelek: a színeknek szaga van, a hangoknak íze. Az emberek különböző árnyalatokban jelennek meg előttem. Így van ez, amióta az eszemet tudom.

– És én kék vagyok? – mosolyogtam a homlokomon lévő dudort tapogatva.

– Olyan, mintha a tenger egy darabját hordozná a szemében – hajolt le hozzám, hogy felsegítsen. – Súlyosak lesznek tőle a léptei, annyira, hogy sokszor mozdulni sem tud: a földhöz szögezi a vállára nehezedő teher. Mégis ez határozza meg, ez a tengerkék szín. Nem is értem, mit keres ebben a falakkal körbezárt városban.

– És a többiek? Vagy csak engem látsz mászkáló szivárványnak?

– Gunnarr fehér. Héctor, az unokabátyja, aki most Castillo ura: földszínű. Nagorno gróf vörös… Folytassam?

– Szívesen végighallgatnálak – sóhajtottam a vállára támaszkodva –, de most inkább segítsünk a sebesülteknek. Ki kell derítenünk, ki halt meg és ki maradt életben.

Kissé szédültem, de segítettem, akinek csak tudtam. A fülemet közben dühös szitkozódás ütötte meg: a Nova Victoria-iak közül néhányan Villa de Suso lakóit okolták a balesetért.

– Ez megy napról napra, senior – súgta Alix. – Ha valami szerencsétlenség történik, arról mindig mi tehetünk.

Négy halott került elő a romok alól. A gyászszertartás tragédiájának híre olyan gyorsan terjedt a Pamplonába vezető út mentén, hogy másnap még a környék kisebb falvaiból is özönlöttek a részvétnyilvánítók gyertyával a kezükben.

Az Északi kapun át egy papokból és hívőkből álló menet érkezett a világ legfiatalabb püspökével, García de Pamplonával az élen, aki Maestu gróf védelme alatt állt, és kiváló diplomáciai képességekkel rendelkezett. Alig töltötte be a tizenhét éves kort, már az összes királyi udvarba bejáratos volt. Én a Tudela-udvarban ismertem meg, és nagyra értékeltem a személyiségét, annál is inkább, mivel félig-meddig unokatestvéreknek számítottunk. Onnecával is jó viszonyt ápolt. Kölcsönös egymás iránti szeretetüknek mindannyian tanúi lehettünk: amikor García leszállt a lóról, Onneca azonnal a karjaiba omlott. A püspök testét, annak ellenére, hogy a havazás lehűtötte a levegőt, mindössze egy harangszabású miseruha, kazula fedte. Úgy viselte, mint akinek melegebb gúnyára nincs is szüksége. Az apácák rajongó tekintettel ültek mögötte a szamaruk hátán.

– Ennyi csapás egyszerre, kedves unokanéném! Azonnal jöttem, amint meghallottam a hírt. Én fogom eltemetni az édesapját és a szerencsétlenül járt victoriaikat.

– Nagyon köszönöm, drága unokaöcsém – felelte Onneca az önuralmát megőrizve.

A temetés után elindultam az Astería utcai otthonomba. Menet közben betértem a családunk kovácsműhelyébe.

Lyra irányította a mestereket, erős kézzel. Alix az inasokat igazgatta, akik a bagoetai vasércfejtőből szállították a műhelybe az alapanyagot.

– Beavatnál a történésekbe, Lyra? Olyan a város, mint egy felbolydult méhkas. A két várnegyed lakói egymást marják.

Lyra bólintott, és intett Alixnak, hogy jöjjön közelebb. Felpillantottam. Munio fenyegetően nézett vissza rám a tornác tetejéről, de nem mozdult.