Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Navarrai Mészáros Márton
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borítófotó:
Miguel Valle de Figueiredo
(A felvétel az Alpok előhegységének
egyik dombján álló bajorországi
neuschwansteini kastélynál készült.)

© Adamek Katalin, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 38 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Előszó

A disszidálás anatómiájához és a bajor bédekkerhez

Adamek Katalin újabb műve, az Emigrációm története nemcsak érdekes, érzékletes idegenrendészeti kézikönyv bevándorlóknak, hanem pontos, tárgyilagos bajorországi útikalauz is. A rendszerváltozás után felnőtté vált nemzedékek számára, akik életkoruk és társadalmi tapasztalataik miatt nehezen tudják érzékelni és értékelni a disszidálás szóval jelölt jogi-politikai aktus egzisztenciális és emocionális összetevőit, átfogó történelmi tájékoztatást nyújt hitelesen és egyben lebilincselően, az érdeklődő nagyközönség számára pedig – többek között – a müncheni sörfesztivál, az Oktoberfest társadalmi, kulturális beágyazottságáról, a gazdag múltú bajor főváros, München és egy sor bajor kisváros, várkastély történetéről, figyelmet megragadó helyi szokásokról tudósít bennfentesként.

Az irodalmi tollforgatók alapvetően két nagy csoportra oszthatók: egyik felüknél jobbára a képzelet uralkodik, a másik részüknél a valóság képe dominál. Adamek Katalin az utóbbi szerzők közül való. Az önéletrajzi műfaj kedvelőinek szívesen ajánlom az alábbi – második – kötetét. Őszinte, tanulságos és egyben élvezetes olvasmány.

Doncsev Toso
író, szociológus

Szeretett szüleim emlékére

I.

A „Világ Kapujában”

1985 szeptemberében a párommal az NSZK-körutazásunk első állomására, Hamburgba érkeztünk. Ildikó, aki valamivel korábban itt, a „Világ Kapujában” telepedett le, és fodrászként dolgozott, meghívott bennünket, hogy néhány napot nála töltsünk. Engem is ő „frizírozott”, mielőtt elhagyta volna az országot, innen az ismeretség.

Természetesen bőven volt mit mesélnünk egymásnak. Ildi remek idegenvezetőnek bizonyult: gondos részletességgel bemutatta a város leginkább érdekes, számos izgalmas látnivalóját, amelyek felkeresése tartózkodásunk két napjába belefért.

Hamburg, ez a nagy múltú Hanza-város, az ország második legnagyobb városa, önálló városállam. Európa harmadik legnagyobb forgalmú kikötővárosa legnagyobb folyójának, a Csehországon is átkanyargó monstrumnak, az Elbának köszönhetően.

Sétáink során meglátogattuk a kikötőt, ahol hatalmas konténerszállító hajók horgonyoznak. Megtekintettük a város központját uraló Rathaust, vagyis a Városháza impozáns homokkő épületét a szépséges homlokzatával, a díszes kovácsoltvas bejárati kapujával és az ég felé magasodó Óratornyával együtt. Csodás látvány, ha az ember látja, soha nem felejti ezt a sokat megélt, historizáló stílusú városházát! Itt, a Rathausmarkton – a Városháza téren – eszembe is jutott, hogy 1981-ben egy hivatalos utamon találkozhattam városházi irodájában a magyar felmenőkkel rendelkező Klaus von Dohnányival, aki akkor Hamburg frissen megválasztott polgármestere volt. Rendkívüli benyomást tett rám, igazi régi vágású úriember. Ma, amikor elmúlt már kilencvenöt éves, még mindig politizál, előadásokat tart, könyvei jelentek meg az elmúlt években is. (A magyar olvasónak is lehet szerencséje az egyik könyvéhez: a Nemzeti érdekek című, a német és az európai politika helyzetével foglalkozó munkája e könyv megírásának idején jelent meg a Habsburg Ottó Alapítvány gondozásában.)

Természetesen kíváncsiságunk elvitt a híres Reeperbahnba, az éjszakai élet ismert, mintegy kilométeres hosszúságú főutcájába is. A valóban mindig nyüzsgő St. Pauli vigalmi negyedében egy musical megtekintéséhez sajnos nem volt elég vastag a pénztárcánk.

Hamburgot elhagyva délnek indultunk. Elsőként az észak-rajna-vesztfáliai Monheimbe látogattunk meg egy ismerős házaspárt. Vendégszeretetüket élvezve három napot töltöttünk ebben a mintegy nyolcszáz éves múltra visszatekintő Rajna-völgyi városkában. Ha éppen nem kirándultunk, akkor a szépen ápolt, tágas kertben ejtőztünk, vagy éppen a kertben felállított pingpongasztal csábított bennünket egy-egy játszmára.

Első utunk a Rajna-partra vezetett, a háziasszony a család négylábú kedvencét is sétára hozta. Élveztük a látványt, a víz felől jövő kellemes szellőt, a kutyus is boldogan futkározott.

Így utólag visszagondolva még inkább, de talán akkor, öt évtizeddel ezelőtt is úgy gondoltam, hogy programunk kicsit sűrű volt. Egymást követték a városnézések. Monheimhez Düsseldorf igen közel van, ahol nagy sétát tettünk a Königsallee – vagy ahogy a németek becézik: a Kö – elnevezésű széles sugárúton. Néha elég csak belegondolni az embernek, hogy mi alapján kaphatta egyik-másik városrész, utca vagy közpark a nevét, érdekes dolgok fognak az eszébe jutni, vagy meglepő információkat talál. A Königsallee például azért tiszteleg általánosságban a porosz királyok előtt, mert a városba látogató IV. Frigyes Vilmos porosz uralkodót itt dobálták meg lótrágyával, 1848-ban pedig a megbékélés jegyében a város úgy döntött: királyi sugárútra nevezi a vadgesztenyefákkal szegélyezett útszakaszt.

Hangulatos az utcai forgatag, üzletek garmadája kínálja portékáját a Düssel vízéből táplálkozó csatorna mentén. Számos régi-új étterem sorakozik egymás mellett; életemben először itt léptem be egy Nordsee önkiszolgáló étterembe, ahol csak nehezen választottam a változatos halételek gazdag kínálatából. (Ezt követően – alapvetően későbbi müncheni éveim során – gyakran betévedtem a világszerte megtalálható német gyorsétteremlánc egyik-másik éttermébe. Az itteni árak nekünk is elfogadhatóak voltak.)

Barátunk, Renate a következő napon Kölnbe és Bonnba vitt minket.

Kölle, ahogyan a helyiek hívják, a Rajnán fekszik. A kölni főpályaudvarral szemben, néhány lépésnyire, beléphettünk a kölni dómba. Hivatalos nevén, a Szent Péter- és Szűz Mária-dóm a gótikus építészet mesterműve, két igen magas, csipkés tornyával (több száz lépcső visz a toronyba) a város szimbóluma, 1996 óta az UNESCO világörökség listáján szerepel. A székesegyház a kölni érsek székhelye is. Belső tere megrendítően szép, a magas tartóoszlopok által megtámasztott boltíves főhajó, a festett üvegablakok, az oszlopokat díszítő szentek szobrai, a pompázatos orgona mind-mind elkápráztatja a szemet.

Ottlétünkkor sok turistával találkoztunk, a dóm Németország első számú turisztikai látványossága. Korábban is dóm állt itt, a mai a régi „jogutódja”, a régészeti ásatások pedig bizonyították: római kori – elképzelhető, hogy mostanra kétezer-ezerhétszáz éves – épületmaradványok találhatóak a templom alatt, amely a második világháború alatt jelentős károkat szenvedett. A gyermekkorom idején zajló világégés során Köln az ország egyik legtöbbet bombázott városa volt. Figyelmet érdemlő körülmény, hogy a templom környéki épületeket mind lebombázták, de a dóm teljes szerkezete, csodával határos módon és az éber templomi dolgozók segítségével, ép maradt – pedig tizennégy angol gyújtóbomba találta el.

Szintén a Rajna partján, Kölntől délre helyezkedik el Bonn. Látogatásunk idején még a Németországi Szövetségi Köztársaság (NSZK) fővárosa volt, a német kormány központjának számított.

Itt rövid sétát tettünk, megnéztük Beethoven szülőházát, ahol egy kiállítás keretében a flamand származású zeneszerző kéziratai, valamint utolsó zongorája is megtekinthető. Elsétáltunk a bonni piactérre (Bonner Platz), ahol a régi Városháza jellegzetes, külső, két irányból felmenő lépcsőjével (Freitreppe) fogadja a látogatót. A történelem folyamán a tér jelentős események színtere volt, itt, az épület lépcsőjén léptek az ismert személyiségek a nép elé.

Következő állomásunk a Hessen tartományban lévő Kassel városa volt. A pályaudvaron várt minket gimnáziumi osztálytársam, Ronny (Veronika), aki szüleivel és húgával 1956-ban távozott Magyarországról. Szülei Bécsben maradtak, húga Zürichben él, Ronny pedig az NSZK-ban telepedett le: a Kassel közeli Friedrichsthal nevű, mintegy hatszáz lelket számláló településen él. Építész lett, és egy német úriemberhez ment feleségül. Két fiuk, egy leányuk született.

Emeletes, többszobás házuk gyönyörű természeti környezetben, egy erdő melletti terjedelmes telken épült fel.

A kert szinte összenőtt az erdőszéli fákkal. Nem volt kerítés, így az őzek gyakran átjártak látogatóba, és lakmároztak a háziasszony veteményesében, miközben a cserjéket, virágokat sem kímélték. Ronnyt ez egyáltalán nem zavarta: „Majd ültetek másikat, hadd legeljenek!” – vélekedett. Távol a város zajától, a friss, tiszta, vidéki levegő – magyarán: a természet valódi közelsége – kellemes nyugalmat árasztott a nagyvárosok nyüzsgése után