Victoria Eveleigh

Kihívás elfogadva

Pónibarátság 4.

Illusztrálta Chris Eveleigh

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe: Katy’s Pony Challenge

Text © Victoria Eveleigh, 2015

Illustrations © Chris Eveleigh, 2015

Fordította: Kalapos Éva Veronika

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Kalapos Éva Veronika, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-146-6 (epub)

ISBN 978-963-603-147-3 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Vanessa Bee-nek.

Hálás vagyok a nagylelkűségedért,

és mindenért, amit a lovakról tanítottál nekem,

különös tekintettel az exmoor pónikra.

„A versenyzés nem igazán érdekel.

Csak a lovaglás és a ló az, ami számít.”

(Steph Lloyd, a Mozgássérült Lovasok
Versenyközpontjának egyik lovasa)

Exmoor

BRISTOL-CSATORNA

1
Viking

Olyan ez a hely, mintha egy másik országban lennék, gondolta Katy.

Amikor ma reggel elhagyták Exmoort, a magasan fekvő lápvidéken még szállingózott a hó, de itt, Cotswoldsban már határozottan tavaszodott. A táj állandóan változott: a réteken újszülött báránykák ugrándoztak, betrágyázva az étcsokoládészínű, zsíros földet, a legkülönfélébb növények és virágok zöldelltek mindenfelé, nem messze parkkal körülvett, takaros majorság állt, a legelőkön lovak és pónik poroszkáltak, majd egy csinos kis falu következett. A házak világosbarna, homokkő falai remekül illettek a szépséges tájképbe.

– Great Turville Farm. Megérkeztünk! – jelentette be Melanie, és teherautójával bekanyarodott egy póznákkal és fakerítéssel szegélyezett útra. A hatalmas, takarosra nyírt mezők zöldjét csak farakások és sárga nárciszok törték meg itt-ott. Ahogy elhaladtak a kerítés mellett, a hátukon lótakarót viselő lovak kíváncsian közelebb húzódtak, hogy szemügyre vegyék őket.

– Annyira izgalmas, nem? – fordult Katy a legjobb barátnőjéhez, Alice-hez, aki ott ült mellette a teherautóban.

– Ühüm, nagyon – felelte Alice. Furcsa módon korántsem tűnt izgatottnak, pedig azért jöttek ide, hogy magukkal vigyék a legendás Vikinget, a pónit, akit az apukájától kapott.

Elhajtottak egy hatalmas ház mellett, és megérkeztek a csodaszép istállóudvarra. Néhány elegáns paripa érdeklődve nézegette a vendégeket biztonságos és kényelmes bokszából.

– Hű! – kiáltott fel Katy lelkesen. Szóval az ilyen helyeken veszik az emberek a felső kategóriás versenylovakat!

– Látod?! Nem túloztam, ugye? – kérdezte Alice.

Ekkor egy lovaglócsizmát, krémszínű nadrágot és gyapjúdzsekit viselő, magas férfi lépett oda hozzájuk, hogy üdvözölje őket.

– Jól utaztak? – érdeklődött, és kezet rázott Melanie-val.

– Igen, köszönjük. Csak egy kis dugó volt az autópályán, de semmi különös – válaszolta a nő, és Alice vállára tette a kezét. – Emlékszik a kislányomra, Alice-re, ugye?

– Hát persze!

– Ő pedig a barátnője, Katy, aki gyakran segít nekünk a lovardában.

– Örvendek – felelte a férfi udvariasan, majd elvigyorodott, és Alice felé fordult. – Izgulsz?

– Igen – mondta a kislány zavart mosollyal, amely egy pillanat múlva már el is halványult.

– Akkor ideje tudatnunk Vikinggel is, hogy te leszel az új gazdája, nem igaz?

Viking a való életben még szebb volt, mint a képeken, amelyeket Alice mutatott Katynek. Bár a testét és a lábait még egy királykék lótakaró, lábvédő és farokvédő takarta, feje formáján, intelligens tekintetén és selymes, gubanc nélküli farka hegyén minden kétséget kizáróan látszott, hogy nemes fajtájú állat. Szürke, frissen nyírt szőre ezüstösen ragyogott, és Katynek önkéntelenül is eszébe jutottak saját kis sárszínű, loncsos pónijai otthon, Exmoorban. Semmiért sem cserélte volna el Jackót, Karamellát és Kangát, de Viking egyértelmű bizonyíték volt arra – ha egyáltalán kellett még további bizonyíték –, hogy Alice minden lehetséges tekintetben lehagyta őt.

A két lány egymás szomszédságában élt, az általános iskolában lettek legjobb barátnők, és imádtak együtt lovagolni. Igazság szerint Alice bátorította Katyt, hogy próbálja ki a lovaglást, ám mostanában Alice már az ideje nagy részét a bentlakásos iskolában töltötte, a szünetekben pedig egzotikus helyekre utazott az apukájával, vagy távoli lovasversenyeken vett részt. Egyre messzebb és messzebb jutott, és már az ország legjobbjaival versenyzett.

– Itt az összes papír – monda a férfi, miközben egy vastag borítékot nyomott Melanie kezébe. – Útlevél, igazolás az ötödik fokozatról, a marmagasság igazolása… gondolom, nagyra értékelik, hogy pontosan száznegyvennégy centiméter… és pár apróság, például egy fotó arról, ahogy Az Év Lova versenyen ugrat. Szerintem tetszeni fog önöknek.

– Köszönjük! – Melanie kinyitotta a borítékot, és egy diszkrét pillantással felmérte a tartalmát.

– Bárcsak az én apám is ilyesmivel lepett volna meg tinédzserkoromban! – pillantott Alice-re a férfi. – Viking fantasztikus születésnapi ajándék! – ezzel leoldotta a póni kötőfékét a boksz falához rögzített gyűrűről. – Nos, kis hölgy, jobb, ha felpattansz rá, mielőtt meggondolom magam, és mégsem adom el! Ideje megnézni, mi a helyzet Exmoorban, igaz?

– Attól tartok, jelenleg elég zord ott az idő – jegyezte meg Melanie. – Ahhoz képest itt olyan, mintha a trópusokon volnánk. Nem árt, ha magunkkal viszünk pár extra takarót Vikingnek.

Ahogy átsétáltak az udvaron, egy csapat lovászfiú búcsúzó és biztató szavakat kiáltott feléjük. Ám Viking habozás nélkül lépett a teherautó platóján lévő szállítóbokszba, akár egy igazi profi.

A lovak lenyűgözően bizakodó lények, gondolta Katy. Nem lehet túl jó móka, ha bezárnak egy kerekeken guruló bokszba anélkül, hogy tudnád, hol kötsz ki. Talán azt hiszi, egy versenyre tartunk. Lefogadom, fogalma sincs arról, hogy új otthona lesz.

Ahazaút rettentően hosszú volt. Katynek feltűnt, hogy Alice szeme majd’ leragad. A maga részéről úgy vélte, egy pillanatra sem tudná lehunyni a szemét, ha egy új póni zötykölődne mögötte a szállítóbokszban.

Szemmel láthatóan Melanie is megdöbbent azon, hogy nem igazán lelkesedik a lánya. Rögtön szabadkozni kezdett, és azt motyogta, hogy Alice mindig fáradtnak tűnik, miután hazajön a kollégiumból.

Ahogy besoroltak a többi autó közé, Katynek végig azon járt az esze, mennyi kalandja volt a pónijaival: Karamella feltűnése – ahogy kiszabadult az exmoori karámból, és jó nagy felfordulást okozott a profi versenyzők osztályában –, az utazások Jackóval a Póniklub versenyeire és gyűléseire, és persze Karamella szereplése a dunsteri versenyen…

Nem is volt olyan régen, amikor Katy rálelt az életéért küzdő csikóra, Karamellára egy április eleji hideg, borongós napon a közeli ugaron. Mára pedig az izmos kis kanca maga is édesanya lett. Az exmoor pónik általában kora tavasszal születnek, ám Kanga ebben is különbözött a társaitól – pont karácsony előtt látta meg a napvilágot, ami mindenkit meglepetésként ért. Kanga eddigi élete szép volt és könnyű, sosem kellett éheznie, félnie, és nem érte semmilyen kellemetlenség. Egész más körülmények között nevelkedett, mint az anyukája, így a világra is másképp tekintett.

– Hogy vannak a pónijaid? – érdeklődött Melanie, mintha a gondolataiban olvasott volna.

– Jól, köszi – felelte a kislány.

– Amióta csak megláttam Kangát, alig várom, hogy felnőjön.

– Igen, Nagyapa szerint még Karamellánál is nagyobb lesz. Azt mondja, azok az exmoor pónik, akik farmokon születnek, mindig nagyobbak, mert jobb minőségű takarmányt esznek, mint a vadon élő társaik.

– Amit a nagyapád nem tud az exmoor pónikról, azt nem is érdemes tudni, szóval biztosan igaza van.

– Hm, én azért remélem, hogy Karamellával kapcsolatban nincs.

– Hogyhogy?

– Szerinte túl kövér. Azt állítja, ez a veszélye annak, ha egy vadon élő pónit befogadnak: túl sokat eszik, és keveset mozog. A baj csak az, hogy fogalmunk sincs, mitől hízik, hiszen éppen szoptat.

– Ezek szerint a lápvidék talán mégis jobb hely lenne számára?

– Nem. Amikor megpróbáltam szabadon engedni, látszott rajta, hogy utálja.

– Hm, ezt már el is felejtettem.

Katy mély levegőt vett. Itt a remek alkalom, hogy megkérdezze, amit egy ideje szeretne.

– Igazság szerint azon tűnődtem, nem akarjátok-e kibérelni. Kangát júliusban elválasztjuk, úgyhogy elvihetnétek Karamellát a nyári szünetre, amikor nagy a nyüzsgés Stonyfordban.

– Ez nagyon kedves gondolat, Katy – mosolygott Melanie bocsánatkérően –, és tudod, mennyire szeretem Karamellát, de konok természet az egyszerű pónilovagláshoz. Egy emberrel tud szoros kapcsolatot kialakítani, nem pedig folyton jövő-menő idegenekkel. Sajnos te is pontosan tudod, hogy a látogatóink egy részének halvány fogalma sincs a lovaglásról, és mindenféle butaságra képesek. Talán jobb is, hogy a lovasiskolában dolgozó pónik egy kicsit flegmatikusak.

– Ó, értem! Semmi gond – vágta rá Katy.

De az út további részében megállás nélkül Karamella járt a fejében. Nagyon aggódott érte.

2
Lovastúra a pusztában

– Flegmatikusnak kell lenned – hajolt át Katy a boksz kapuja fölött, és gyengéden megcirógatta a póni nyakát borító, meleg bundát. – Nem, én sem tudtam, mit jelent, szóval tegnap este utánanéztem. Megfontolt, észszerű, nyugodt, türelmes és elfogadó. Gondolod, hogy képes lennél minderre?

Karamella elfordult, megrázta hosszúkás üstökét, majd reménykedve megbökdöste gazdája kezét. Katy belekotort a kabátzsebébe.

– Csak egyet, oké? Még az almától is elhízhatsz, ha túl sokat eszel.

Ekkor egy jóval kisebb, lisztfehér orrocska bukkant fel a póni mellett, körbeszimatolt, és igyekezett elérni az ajtó tetejét.

– Te is kérsz, igaz, Kanga? – kuncogott Katy. – Kis pimasz! – ezzel a magasba emelt egy szelet almát. – Akkor fel, gyerünk! Hopp!

A kiscsikó ügyesen a hátsó lábára emelkedett, és kikapta gazdája kezéből az almát.

– Ügyes kislány! – Katy adott még egy szelet gyümölcsöt Karamellának is, nehogy mellőzve érezze magát, a következő pillanatban viszont rezegni kezdett a telefonja. A kijelzőre pillantott, és elmosolyodott.

– Szia, Alice!

– Szia, mit csinálsz ma?

– Igazából semmit – felelte Katy. – Van egy kis házi feladatom a szünetre, de az várhat. Ami azt illeti, ki akartam vinni Jackót egy kicsit, már napok óta nem ültem rajta. Télen olyan bonyolult, nem?

– Igen, gondolom – válaszolta Alice. Neki nem volt ilyen gondja, mert a bentlakásos iskola mellett volt egy fedett istálló, a napi lovaglás pedig az órarend része volt. – Anyu szerint Vikingnek kell egy szabadnap, hogy beilleszkedjen, de Maxet kihozhatom, és elmehetünk együtt lovagolni, ha van kedved. – A kislány elhallgatott, majd kis szünet után folytatta: – Hacsak nincs más terved. Nem baj, ha van.

Mindig ez történt, amikor Alice hazajött: sok év barátság után is újra meg kellett találniuk a közös hangot, mint amikor felpróbálsz egy régi ruhadarabot, hogy lásd, még mindig kényelmes-e. Pár éve még bejelentés nélkül járkáltak át egymáshoz.

– Ne hülyéskedj, nagyon örülnék, ha velem jönnél! – sietett a válasszal Katy. – De nem mehetünk túl gyorsan. Jacko nincs olyan jó formában, mint Max, mivel november óta nem volt kint.

– Nem gond, úgyis szívesen beszélgetnék lovaglás közben.

– Szuper! Akkor mindjárt találkozunk, vagyis nem annyira mindjárt. Kell egy kis idő, hogy formába hozzam az én kis szőrös szörnyetegemet.

Amikor belépett, Jacko nyugodtan álldogált a bokszában, majd az ajkával finoman megbökte Katy kinyújtott kezét. A kislány átölelte a lovacska nyakát, és a pofájához nyomta az arcát. A póni száraz sárral borított sörénye póni- és földszagot árasztott, és ahogy Katy a szőréhez simult, hallotta, ahogy ráérősen nyammog. Drága, kedves Jacko! Az együtt töltött öt év alatt kiismerték egymást, számos kalandban vettek részt a lápon, és sikerrel szerepeltek a helyi versenyeken és a póniklub eseményein. Ami azt illeti, négylábú barátja mindent megtett, amit csak kért tőle, határtalanul nagylelkű jószág volt. Ugyanazokat a dolgokat szerették: a hosszú lovaglásokat a lápon, a közös túrákat a barátaikkal, néha egy-egy vidám versenyt, és a lehető legkevesebb edzést. Száznegyvenkét centis magasságával Jacko még a többi walesi pónihoz mérve is aprócska volt, de erős, izmos és pont megfelelő súlyú. Katy remélte, hogy sosem lesz túl nagy ahhoz, hogy lovagolhasson rajta.

– Fel kell ráznom téged egy kicsit – jegyezte meg, és kotorászni kezdett a zsákban, amelyben az ápoláshoz szükséges eszközöket tartotta, és amelyet jó érzékkel pont a két boksz közé akasztott fel. A vakarókefe sajnos mit sem ért, és Jacko amúgy sem szerette a szúrós sörtéket, úgyhogy a kislány inkább egy gumiból készült változatot vett elő, a zsebébe dugta a patavágó kést, és belépett a bokszba.

A lovacskát szó szerint a fejétől a farka hegyéig beborította a sár. Katy arra gondolt, hogy a Viking előző helyén dolgozó, okoskodó fiúk biztos halálra válnának a látványtól.

Hol is kezdje? Talán a legkoszosabb részeknél, vagyis a nyereg és a kantár helyén, aztán meglátja, meddig jut…

Korántsem volt annyi ideje, mint remélte. Kisvártatva lódobogás hallatszott a terméskővel burkolt udvar felől, jelezve, hogy Alice megérkezett.

Katy őrült tempóban folytatta a munkát, mint a tévés cukrászversenyek versenyzői, akik kétségbeesetten próbálnak elkészülni mindennel, mielőtt lejár az idő.

Mindhiába. Mindössze annyit ért el, hogy a sár porrá változott. Érezte, ahogy ropog a szájában, és csiklandozza az orrlyukait. A finom kosz vastagon szállt a levegőben, mint a köd, a nagy része pedig a korábbinál is mélyebben megült Jacko vastag téli bundájában. Gesztenyeszínűnek kellett volna lennie, de inkább vasszürke volt.

A lovacska kíváncsian bökdöste a karám ajtaját, hogy lássa, kik érkeztek, majd rekedten felnyihogott – ezt az üdvözlést a jóbarátoknak tartogatta. Katy felpillantott.

– Igen, elmegyünk lovagolni Maxszel – dünnyögte, ahogy meglátta a másik pónit. – Jó móka lesz, ugye? – A két ló évek óta ismerte egymást, akkor barátkoztak össze, amikor Jacko megérkezett Stonyfordba, vagyis még azelőtt, hogy Katy megkapta volna őt a nagyapjától a szülinapjára.

A maga idejében Max Melanie legjobb versenylova volt, ami látszott is a még mindig tökéletes modorán és fantasztikus külsején.

– Katy, jól vagy? – Alice hangja riadtan csengett.

– Persze, remekül – kukkantott ki a bokszból a barátnője. – Miért?

– Mert füst száll fel Jacko bokszából!

Katy megfordult, a sűrű koszfelhőre meredt, és felkuncogott.

– Ó, értem! Ne aggódj, ez csak a por, amit próbálok lekaparni róla.

– Jaj, Katy! – kiáltott fel Alice. – Csak a te pónid lehet ilyen koszos!

Jacko és Max rövid horkantásokkal és magas, vékony nyihogásokkal üdvözölte egymást. Karamella kidugta fejét a boksz ajtaján, hogy megnézze, mi a helyzet. Alice odalépett hozzá, de a lovacska nem viselkedett túl kedvesen: hátracsapta a fülét, vicsorogni kezdett, és látszott, hogy legszívesebben Maxre támadna. Max feldühödött, ám Alice-nek sikerült visszatartania.

– Ne bolondozzatok már, ti ketten! Már számtalanszor találkoztatok!

– Szerintem a csikóját védi – jegyezte meg Katy. – Kihozom Jackót, és kikötöm a gyűrűhöz, te pedig beviheted Maxet a bokszba, nehogy baja essen. Utána megmutatom Kangát.

Alice úgy tett, ahogy a barátnője mondta, majd Karamella bokszához lépve elragadtatottan felkiáltott:

– Ó, Katy, Kanga káprázatos! Mennyi idős most?

– Majdnem pontosan két hónapos – lépett mellé Katy. – És nagyon okos! Máris tanítottam neki pár trükköt. Akarod látni?

– Ó, igen, kérlek!

– Jól van, várj, hozok még pár szelet almát a konyhából.

Katy beszaladt a házba. Hallotta, hogy anyukája az emeleten porszívózik; szünidőben a farmház mindig dugig volt szállóvendégekkel. A kislány a konyhába sietett, kivett két almát a gyümölcsöstálból, vékony szeletekre vágta, beletette egy nejlonzacskóba, majd kiviharzott.