Essex – 1879

Los Angeles – 1939

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gareth Rubin: THE TURNGLASS

Copyright © 2023 Gareth Rubin

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved.

Hungarian translation © Dési András György, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Kütsön Nikolett

Korrektor Czene István

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 021 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Phoebe-nek

Hát már szaladsz? Még oly soká virrad meg.

A fülemüle volt, nem a pacsirta,

Az rázta össze megriadt füled.

Éjjel dalol a gránátalmafán,

Hidd, édesem, a fülemüle volt.

Júlia a Romeo és Júlia

iii. felvonásának 5. színében

Kosztolányi Dezső fordítása

1. fejezet

London, 1881

Simeon Lee szürke szeme jól látható maradt a kendő fölött, amelyet azért kötött az orra elé, hogy a kolera bűzétől megkímélje magát. Éjjeli menedékeken és hullaházakban rothadó testek árasztanak ilyen szagot.

– Eljő a király, s kopogtat – mormolta.

– Nem hívhatnád másképpen? – kérdezte Graham barátja, aki maga is nedves rongyot szorított az orra és a szája elé. – Nem tetszik ez a név. Olyan, mintha tartoznánk neki valamivel. Pedig nem.

– Mégis elveszi majd, ami jár neki.

– Szerinted újabb járvány közelít?

– Remélem, hogy nem. – Bízott benne, hogy csak szűk körben fog terjedni a betegség.

A két férfi, aki éveken át együtt készült a betegek gyógyítására és az egészségesek megnyugtatására, London régi római belvárosában, a Grub Streeten gyalogolt. A forgalmas utcában nyomdák működtek mindenfelé – újságok és folyóiratok leltározták fel az élet mindennapos örömeit, bánatait és izgalmait. A kocsiút közepén végighúzódó szennyvízelvezetőben tinta csordogált.

Amikor közös szállásukra értek, Simeon levette az arca elől a kendőt.

– Meg kell találnunk a gyenge pontját – jelentette ki.

Úgy gondolt a fertőzésre, mint egy állatra, mint egy acsarkodó kutyára. Egy baktérium olyan kicsi, hogy nem is látni, mégis elég erős hozzá, hogy férfiakat, nőket, gyerekeket pusztítson el. Álnok kis gyilkos.

– Minden betegségnek van gyenge pontja.

Dr. Simeon Lee-nek hosszúkás, vékony arca és magas, karcsú alakja volt. Könnyű léptekkel sietett fel a lépcsőn, amely az éjjel-nappal megállás nélkül dübörgő nyomdagépek fölött meghúzódó szobájukig – valljuk be, padlásszobájukig – vezetett. A hely mégis megfelelt neki, mert akkor is dolgozhatott, amikor mindenki más pihent. És olcsó volt. Nagyon olcsó. Hónapokkal korábban pénzhiány miatt volt kénytelen felhagyni a kutatásaival, úgyhogy minden pennyt megspórolt, amit tudott.

– Van neki, érzem, hogy van – folytatta szünetet sem tartva. – A hétszentségit, száz éve biztonságban vagyunk a himlőtől! Akkor a kolerától miért nem? – Rosszkedvűen kinézett a ferde ablakon. A decemberi szmog maró sötétsége nézett vissza rá.

– Ezt mintha mondtad volna már néhányszor. Kezdesz mániákussá válni! – Graham tétovázott egy kicsit. – A helyzet az, hogy mostanában a kórházban is veszítesz a népszerűségedből.

– Milyen meglepő! – Még egy káromkodást sem ért meg neki, hogy mit gondolnak róla a King’s College Kórházat vezető múmiaszerű, pofaszakállas lények. Elég, ha hagyják, hogy nyugodtan dolgozzon a St. Giles bérkaszárnyáiban és nyomortelepein, azután majdcsak megváltoztatják egyszer a véleményüket.

A barátja vállat vont, nem érdekelte a téma.

– De hogy fogsz rátalálni a csodaszerre?

– Hogyan? – Kis híján elnevette magát. – Pénzzel. Pénzre van szükségem. A Macintosh-ösztöndíjra! – Kioldozta a nyakkendőjét, és ledobta a megperzselt szélű székre, amelyet a Marylebone egyik utcájáról mentettek meg. – Közben meg annyi az áldozat, mintha pestisjárvány volna. – Fészkelődött kicsit a kormos bútordarabon, megpróbált kényelmesen elhelyezkedni. – Ha egy szegény ember ebben az utcában lakik, akkor kisebb esélye van rá, hogy megérje a harmincat, mint nekem, hogy lovaggá üssenek. Jaj, istenem, ha Robertson meg a többiek hallgatnának rám, akkor biztosan segíthetnénk!

A barátja békésen tűrte, hogy Simeon járkálni kezdjen a szobában, és közben a King’s College orvosegyetemét ostorozza, ahol újra és újra bebizonyosodik, hogy a tanszemélyzet egyetlen épkézláb gondolatot sem képes elviselni.

– Idő és pénz. Semmi másra nincs szükség ahhoz, hogy az ember rátaláljon egy betegség gyógymódjára. Csak elég idő és elég pénz kell hozzá.

Dühét a csalódottság szülte. Kevés dolog tudta úgy felbosszantani, mint az a lehetőség, hogy három év kemény munkájának az eredményét lassanként belepje a por az íróasztalán. A támogatásokról ítélő bizottság havonta egyszer hümmögve és sóhajtozva végighallgatta a javaslatait, miközben egyre több férfit, nőt és gyereket ért utol a fertőzés.

– Szerinted megkapod?

– Vagy én, vagy Edwin Grover. A fájdalomcsillapításos izéjére kéri.

– Értelmes fiú.

– Teoretikusan nézve. Gyakorlati szempontból viszont egy kretén. Csupa elmélet. Azon már nem gondolkodik el, hogy a valóságban miképpen jut el az a tű egy mosónő karjáig. – Dühében az asztalra csapott. Grover a Soho Square egyik elegáns házának emeleti szobáiban töltötte a napjait, és ritkán lépett ki az utcára. Nem érzett rá igényt. Valószínűleg nem nagyon érdekelte a világ.

– És mi lesz, ha nem kapod meg?

– Akkor, kedves barátom, utcaseprő leszek félpennys fizetésért. – A hajába túrt.

– Fázni fogsz.

– Semmi kétség.

Graham megköszörülte a torkát.

– És mi a helyzet azzal az essexi állással? Jó pénz.

Simeon csodálkozva magasra húzta a szemöldökét.

– Jesszusom, teljesen kiment a fejemből. – Szinte azonnal elfelejtette, amikor az előző nap letette a frissen érkezett táviratot.

– A nagybátyád, ugye?

– Nem teljesen. Az apám unokatestvére.

– Mindegy, fizet.

Ez igaz volt, bár a feladat nem tűnt túl csábítónak.

– Pátyolgassak egy falusi lelkészt, aki bebeszélte magának, hogy a halál előszobájában várakozik, pedig valószínűleg elég jó bőrben van ahhoz, hogy kibírjon tíz menetet a ringben Daniel Mendozával.

– Simeon, készpénzre van szükséged!

A fiatal orvos elgondolkodott. Semmi kétség, a barátja pontosan látta a helyzetet. De megalázó bérmunkát ajánlottak neki. Nem akart egy olyan ember egészségével foglalkozni, akinek valószínűleg arra az orvosi tanácsra volt szüksége, hogy „igyon kevesebb portóit, és tegyen néha egy kiadós sétát!”. Másrészt a pénz segítségével folytathatná a járvány gyógyításával kapcsolatos kutatását.

– Ez is egy lehetőség – ismerte el. – Habár isten tudja, mennyit tudnék kivasalni belőle. Egy vidéki lelkész nem lehet túl gazdag.

– Az tény. De legalább kedves fickó?

Simeon vállat vont.

– Nyilván a szokásos csendes öreg pap, aki örökké valamilyen fontos tanulmányt olvas Ussher püspök számításáról, amely szerint a világ éppen hatezer éves.

– Hát, rosszabb is lehetne. És egyedül él?

– Őőő… hát… – kuncogott magában Simeon – itt kezd a dolog… érdekessé válni.

– Mert?

– A családi botrány miatt.

– Botrány van? Mesélj!

– Nem nagyon tudom, mi történt… apám nem szívesen beszél a részletekről. Azt hiszem, a lelkész öccsét megölte a felesége, méghozzá elég furcsa körülmények között. Valamelyikük bolond volt, ha jól emlékszem. Majd utánakérdezek. Jó, igaz, igaz, egy pikáns történet kárpótolhat valamennyire a munka unalmáért. De kösz nem. Inkább az isteni gondviselésre bízom magam, meg arra, hogy a Macintosh-bizottság végre helyes döntést hoz.

Másnap délután Simeon a King’s College konferenciaterme előtt kuporgott egy kemény, fényesre csiszolt padon. Vele szemben a kínosan elegáns Edwin Grover várakozott egy ugyanolyan ülőalkalmatosságon.

– Még mindig a kolera? – kérdezte Grover.

– Igen. Még mindig.

Grovernek nem volt több kérdése.

Egy öreg hivatalszolga csoszogott elő a teremből.

– Dr. Grover? Volna olyan kedves?

A fiatal orvos bement. Az ajtó becsapódott, a hang visszhangot vert a folyosón.

Legalább egy óra eltelt, mire a doktor újra előbukkant, és rendkívül elégedettnek látszott magával. Amikor Simeon meglátta, nagyon csúnya dolgok jutottak az eszébe, de azután őt szólították.

Belépett, leült az öttagú bizottság előtt álló székre, és nekilátott, hogy beavassa őket koruk legsúlyosabb betegségének gyógyításával kapcsolatos terveibe.

– Dr. Lee. Átnéztük a folyamodványát és az azt alátámasztó dokumentumokat – közölte vele az egyik mogorva bizottsági tag. – És nem tudtuk leküzdeni a feltoluló kérdést.

– Mi volna az, uram?

– Van-e megnyugtató bizonyítéka arra, hogy eredményt fog elérni?

Ez nem hangzott túl barátságosan.

– Pontosan mire gondol?

– Az eddigi feljegyzései – belepillantott egy dossziéba – nem állnak össze. Úgy látjuk, hogy valójában semmi nem következik belőlük.

– Feltételezem, hogy…

– Ellentétben a másik jelölt eddigi eredményeivel, akinek már a Lancet-ben is megjelent két cikke.

Valahol a falban nagy bugyborékolással búgni kezdett a vízvezetékbe szorult levegő.

– A szakcikkek iránti legnagyobb tisztelet mellett…

– Miközben az ön írásbeli munkássága csupán a további támogatások ügyében fogalmazott kérvényekből áll.

Simeon a fogát csikorgatta.

– Úgy vélem, uram, hogy az elérhető haszon bőven felülmúlja a befektetett tőkét.

– De mi itt a haszon? És mennyi a tőke?

– Véleményem szerint háromszáz font…

– Háromszáz font? Egy olyan betegségért, amelyet visszaszorítottunk a szegénynegyedbe? – A bizottság többi tagja egyetértően összesúgott. – Az efféle helyeken élők már megszokták a nehéz körülményeket. Ebbe születtek bele. Ebben fogják leélni az életüket.

– Ha annyi időt töltene a társaságukban, amennyit én, akkor tudná, hogy sokan jobban járnának, ha nem is élnének.

– Ezt hogy érti? – kérdezte az idős orvos.

– Úgy értem, uram, hogy számtalan ötévesnél is fiatalabb gyereket láttam már, aki rövid, fájdalommal teli életre ítéltetett. Néha már úgy éreztem, hogy jobban tenném, ha ott helyben elvenném az életüket, és ezzel megkímélném őket az elkerülhetetlen romlástól.

– Ezt az Úristennel kell megvitatnia. Mi kizárólag a támogatás iránti kérelmével foglalkozhatunk.

– Természetesen. Elnézést kérek a csapongásomért. Hogy magára a kérdésre válaszoljak: egyelőre nem sikerült olyan emberi eredetű mintára szert tennünk, amelyből vakcinát tenyészthetnénk ki. Feltételezésem szerint állatokban is létrejöhet az az anyag, amelyre szükségünk van. Ha például megfertőznénk legközelebbi rokonainkat, a gorillákat, majd vért vennénk tőlük, akkor elképzelhető, hogy közös eredetünknek köszönhetően védelmet nyernénk a baktérium ellen.

– Mindjárt azt akarja, hogy fáról fára ugrándozzunk – morogta a bizottság egyik tagja.

Amikor Simeon hazaért a szobájába, egy nyitott üveg sötétvörös bor állt az asztalnak használt bőröndön. Kiöntötte belőle az üledéket, az ágyában békésen horkoló barátjára pillantott, és kinézett az ablakon. Az utca néma volt, mint egy kripta.

Észrevett valamit a borospalack alatt: egy táviratot. Előző nap írt az apjának, és az essexi rokonaikat két évvel korábban érintő, a rosszindulatú pletykálkodást beindító gyilkosságról érdeklődött. Hamar megérkezett a válasz. „Kötelezettségeid kizárólag orvosi természetűek. Végezd el őket, és érd be ennyivel. Úgy tudom, már a gyilkosság előtt is alávaló bűnökről suttogtak. Nem lep meg. A Homokóra Házban mindig volt valami gonosz és ártalmas. Bízzuk ezt az Úrra és a törvényre.”

Simeonnak rögtön feltűnt, hogy apja – akitől általában távol állt a költői szárnyalás – véleménye szerint inkább a házban volt valami „gonosz és ártalmas”, nem pedig a lakóiban. Furcsa.

Nem ismerte a családnak azt a távoli ágát, amelyik a Homokóra Házban élt. Több száz kilométerre északra, York kövezett utcáin nőtt fel, ő volt az egyetlen életben maradt gyerek, szülei alig érdeklődtek iránta, és tízéves korában bentlakásos iskolába küldték. Apja jogász volt, poros ügyvédi irodájában arisztokraták poros ügyeit intézte, de az orvoslást elfogadható szakmának tekintette, az anyja viszont valószínűleg jobban örült volna, ha a fia a Harley Street valamelyik divatosabb szakágát választja. Később határozottan kikelt a fertőző betegségek kutatása és orvoslása ellen, de ez egyáltalán nem szegte a fia kedvét.

Hát akkor jöjjön Essex, gondolta Simeon.

A Ray-sziget az essexi tengerpart közvetlen közelében elterülő sós mocsárban található. A dagálytól függ, hogy sziget-e egyáltalán – mivel a Colne és a Blackwater folyó nyitott torkolatában helyezkedik el. Amikor feljön a tenger, akkor el van vágva a világtól, és a rajta épült egyetlen ház magányosnak és mindentől távolinak tűnik. A sziget és a szárazföld közé beömlő sós víz összegubancolódott tengeri hínárral teríti be a partot: mintha vízbefúlt emberek ujjai kapaszkodnának a szárazföldbe. Az indák aztán a torkolatba futó patakokon keresztül lassacskán fellibegnek egész Peldonig, ahol a Peldon Rose fogadó előtti tó régóta szolgál lerakóhelyül azoknak, akik a keresetüket a kontinensről adómentesen behozott pálinka és dohány árusításával egészítik ki. Például egyes osztrigahalászok. A kis tó feneke le van deszkázva, ha a csapóajtókat felemelik, elfolyik a víz, és alaposan megkátrányozott hordók kerülnek elő alóla. Colchester összes kocsmáját ezekből a hordókból látják el borral, és az összes rövidáru-kereskedőt csipkével.

Tény, ami tény, Essexben soha egy penny fogyasztási adót sem fizetnek, habár az ország adóköteles termékeinek negyede ezen a megyén keresztül érkezik Angliába. És ne gondolja senki, hogy az adóhivatal emberei ne tudnák, mi folyik itt, de mióta néhány évvel ezelőtt, egy reggelen huszonkettejüket találták meg egy csónakban elvágott torokkal, a kollégáikban sem maradt túl sok kedv ahhoz, hogy megzavarják a kereskedők munkáját.

Ray szomszédságában van Mersea szigete is, ami legalább tízszer nagyobb a kistestvérénél, vagy ötven ház áll rajta, és van egy kavicsos partja, amit – épp ezért – Kavicsosnak hívnak. Mindkét szigeten aranyló sziksófű és lilán virágzó tengeri levendula nő, a kavicsos-agyagos talaj pedig odavonzza a gázló- és úszómadarakat, például az osztrigafogót és az ásóludat.

A szigetek emberi látogatói viszont jobban járnak, ha óvatosak.

A kettéváló sós víz apály idején felfedi a partra vezető keskeny töltést, a Rókautat, amely Raybe vezet, azután a másfél kilométer széles szigeten keresztülhaladva Mersea-n ér véget. De aki végig akarja járni, az jól teszi, ha előtte alaposan utánanéz annak, hogy mikor fordul az ár. Nemcsak a furcsa házáról híres Rayen sétálgatókra leselkedik veszély, hanem mindenkire, akit valahol a Rókaúton kap el a víz, mert ha jön a dagály, akkor a hínár is érkezik vele. Amióta a római hódítók benépesítették a környéket, nincs olyan év, hogy legalább egy nőt vagy férfit ne húzott volna a mélybe a sok zöld szár. Némán lebegnek a felszínen, nem ütnek zajt, nem jajonganak, csak lassan összefonják az ujjaikat.

Amikor Simeont a Peldon Rose előtt letette a kétkerekű pónifogat, rögtön megérezte a szélben a tengeri levendula szagát. A kocsis útközben nevetve mesélt a környéken dívó, nem túlságosan törvényes kereskedelemről, és utasa meg is csodálhatta a kis tavat, de csak zavaros tengervizet látott benne. A levegőnek is sószaga volt. Égette kicsit a torkát, és nyelt is kettőt-hármat, hogy megszabaduljon a furcsa íztől, de azután eszébe jutott, hogy hamarosan hozzászokik majd – elvégre ez is a tengerparti tájhoz tartozik.

– Jó napot, uram! – hallotta. A kocsmáros izmos férfi volt, sűrű pofaszakállat viselt, és az ajtónak dőlve pipázott. – Bejönne hozzánk?

– Méghozzá nagy örömmel – felelte Simeon elégedetten, a vállára dobta utazótáskáját, a másik kezébe pedig fekete orvosi bőrtáskáját fogta.

– Jól van. Enne is valamit, meg jólesne hozzá egy korsó sör, gondolom.

– Nagyszerűen hangzik. – Alaposabban megnézte az épületet.

Széles, földszintes falusi fogadó volt, a rosszkedvű téli félhomályban szürkének látszottak a falai. Simeon éhes volt, és a colchesteri vasútállomástól idáig tartó egyórás kocsizás után örömmel töltötte el a meleg étel gondolata. Azután mehet tovább, hogy megismerje és kezelni kezdje a helyi lelkészt, Oliver Hawest – pontosabban dr. Hawest, a teológia doktorát.

– Jöjjön csak, fiatalúr.

Simeon boldogan engedelmeskedett.

A csapszékben hét vagy nyolc halászruhás férfi üldögélt. Mindannyian hosszú, vékony és fehér agyagpipát szívtak, épp olyat, amilyet a kocsmáros is. Simeon elgondolkodott rajta, hogy vajon meg tudják-e különböztetni a sajátjukat a többiekétől. Három nő is volt ott, úgy ültek a sarokban, mint a Párkák, és némán szemrevételezték a jövevényt.

– Jöjjön csak, fiatalúr – ismételte a kocsmáros. – A Rose-ban mindig szívesen látják. Dobja le a csomagját. Úgy. Jenny! Jenny! Hozz kenyeret meg tizenkét… nem, tizenhat osztrigát! Úgy látom, éhes a vendégünk. De gyorsan, kislány! – Fel sem merült benne, hogy ellenőrizze, vajon elégedett-e a vendég a rendeléssel. Alig néhány másodpercre volt szükség hozzá, hogy felbukkanjon Jenny, aki legfeljebb tízéves lehetett, és kenyeret meg egy hatalmas halom osztrigát cipelt elő. A kocsmáros egy kis korsó sört tett mellé, és intett Simeonnak, hogy a bárpultnál állva ehet. Úgy tűnt, mintha az ivóban mindenki arra várna, hogy nekigyürkőzzön a tálnak, vagy elárulja, mi járatban érkezett. Ő inkább az osztrigával kezdte, de ha azt hitte, hogy amíg a vacsorájával foglalkozik, újraindul a beszélgetés, akkor nagyot tévedett. Néma csend borult az ivóra, egyedül az csapott némi zajt, ahogy evett, majd belekortyolt a sötét színű sörbe. Tíz perc alatt végzett az egésszel.

– Négy shilling, három penny meg egy mese lesz az ára – biccentett a pult mögött várakozó kocsmáros.

– Milyen mesére gondol? – mosolyodott el Simeon.

– Ami arról szól, hogy mi dolga van mifelénk.

A kérdés teljesen barátságos volt, nem bujkált benne semmilyen fenyegetés, úgyhogy Simeon nyugodtan válaszolt.

– Orvos vagyok. Azért jöttem, hogy egy rokonomról gondoskodjam.

– Nohát, de kiről?

Simeon nem tudta, hogy szólíthatják a majdnem nagybácsikáját, vagy hogyan beszélnek róla.

– Dr. Hawesról.

– Hawes tiszteletes! – A férfi szemöldöke a magasba ugrott, és a helyiségben összesúgtak az emberek. – A rokona?

– Az apám unokatestvére.

– Komolyan? Ki gondolná, hogy a tiszteletes családja nem a környékről való.

– Még soha nem találkoztam vele.

– Hát persze, ha nem Mersea-n vagy Peldonban él, akkor hogy találkozott volna. Hallottam ám, hogy betegeskedik. – A sugdolózás nem ért véget, de szemmel láthatólag a kocsmáros volt a társaság szószólója.

– Ma este találkozunk, és kiderül.

– Várja ki a reggelt, jön a dagály – aggodalmaskodott a másik.

– Köszönöm. De ma este oda kell érnem. Dr. Hawes vár.

– Morty, átviszed? – kérdezte a kocsmáros az egyik férfitól, aki a többiekhez hasonlóan nem csinált titkot abból, hogy az ő beszélgetésüket hallgatja.

– Én vagyok a révész – jelentkezett Morty. Elmúlhatott már hatvan, kis növésű volt, de olyan erős, mint ahogy attól az embertől várjuk, aki egész életében az essexi folyókon és a közeli tengeren evezett. – A révész vagyok!

– Semmi kétségem felőle.

– De épp indulok hazafele. Vár az asszony.

– Biztonságos most a Rókaút? – szólt közbe a kocsmáros.

– Úgy hiszem. Nem korzózásra van, de át lehet jutni.

– Az nekem elég – szólt közbe Simeon. Már indult volna. – Megmutatják, merre menjek tovább?

A teljes vendégsereg az ablak felé fordult. Nem esett, de elmúlt hat óra, és leereszkedett a télies sötét.

– Lámpa is kelleni fog – mondta a tulaj, és hallatszott a hangján, hogy gyanakszik: egy városi (valószínűleg londoni) fiatalembernek eszébe sem jut ilyesfajta felszereléssel útnak indulni.

– Van nálam.

– Gumicsizma?

– Nem gondoltam rá, hogy kelleni fog. Jó lesz így. – Lenézett bokáig érő bőrcipőjére. Nem volt már vadonatúj.

– Próbálja meg, hogy boldogul. Egyenesen arra. Az ösvényből lesz a Rókaút. Ha átér Rayre, akkor már nem tévesztheti el. A Homokóra az egyetlen ház a szigeten.

Ennél többre nem volt szüksége.

– Furcsa név. Miért hívják így?

– Nézze csak meg jól a szélkakast, amikor közelebb ér. Majd rájön. – A kocsmáros habozott egy pillanatig, mintha nem tudná eldönteni, hogy rátérjen-e a kényes részre. – Hawes tiszteletes bogaras fickó lett. Néha tényleg furcsa. De jó volt a menyéhez, miután… hát, tudja. – Megpróbálta kitapogatni, hogy Simeon mennyire jól értesült.

A családi botrány. Ezek az emberek nyilvánvalóan többet tudnak nála. Érdemes lenne beszélgetni még egy kicsit, gondolta.

– Igen, hallottam róla, megölte a tiszteletes öccsét.

A vele szemben álló férfi megkönnyebbülten fogadta, hogy ismeri a történetet.

– Hát, igen. Jó, hogy tudja. Nem akarnám, hogy most kelljen meglepődnie.

– Nem lepődöm meg. – Az apja nagyjából felvilágosította, de azt nem árulta el, hogy Florence miért ölte meg a férjét, Oliver testvérét, Jamest. – Habár azt már csak halványan sejtem, hogy mi történt pontosan.

– Halványan, mi? – A kocsmáros csak félig-meddig hitt neki, de lenyelte, amit mondani akart. – Kérdezze meg Mortyt.

Morty Simeonra bámult.

– Akkor nem tudja?

– Igazából nem.

Morty megrántotta a vállát.

– Hát, a maga családja. A maga dolga.

Furcsa volt belegondolni, hogy ennek a férfinak igaza van: az ő dolga volt, még ha életében nem is látta azokat az embereket, akikkel történt. Aki furcsa ismerősökre vágyik, gondolta Simeon, az mindig számíthat a rokonaira.

– Én vittem el a testet a háztól… a maga James bácsikáját, vagy hogy a csudába hívja. Szörnyű, hogy milyen állapotban volt. – Simeonban egyszerre támadt fel a szakmai és a hétköznapi kíváncsiság. – Feldagadt az arca. Besárgult. Nagyon csúf. Infakció lépett fel, tudja, kérem. – Óvatosan mondta ki a bonyolult szót.

– Milyen infekcióról beszél? Mi történt?

Morty újból vállat vont, mintha egy olyan történetet kellene ismételgetnie, amelyet már mindenki ismer.

– A nő csúnyán megvágta. Hozzávágott egy borosflaskát, és eltört az üveg. Beütött a fertőzés. Itt fekete lett a húsa, itt meg sárga. – A saját arcára és állára mutatott. – Feldagadt, mint egy disznó.

Florence ezek szerint olyan mély sebet ejtett a férje arcán, hogy az valószínűleg vérmérgezést okozott, és James abba halt bele. Komoly vitájuk lehetett.

– Pedig milyen jóképű ember volt azelőtt – szólt közbe a Párkák egyike. – Nem akadt nála csinosabb Angliában.

– És miért vágta hozzá a felesége azt az üveget? – kérdezte Simeon. Illetlen kíváncsiság támadt benne, de ha mindenki más tud róla, akkor ő miért ne tudjon?

Morty gyászosan megrázta a fejét.

– Nem kérdeztem! Nagy bajok voltak ott, nem akartam beleavatkozni. Bepakoltam a koporsót a csónakba, áteveztem Virley-be, és onnan továbbvittem a St. Mary’sbe. Most meg már mélyen a föld alatt van. Őt piszkálja a kérdéseivel.

– Morty! – szólt rá szigorúan az egyik Párka.

– Hát… – a révész elgondolkodva kortyolt egy nagyot a poharából. Csönd támadt, valamennyien követték a példáját. – Tudja, hogy Mrs. Florence hol van most?

– Nem.

Morty lassan végighordozta a tekintetét a barátain. Azok mogorván visszanéztek rá.

– Na, hamarosan megtudja.

2. fejezet

Simeon megköszönte az útbaigazítást, fizetett, és közben a révész búcsúszavai visszhangoztak a fejében. Kilépett a szabadba, és újra megérezte, ahogy a sós levegő kaparja a torkát. Elindult a keskeny úton, amely majd átvezeti a szigetre. Amikor a fogadó a háta mögé került, hirtelen nagyon egyedül érezte magát az éjszakai ég alatt, de élvezte az átmeneti magányt.

A talaj egyre süppedősebb lett, a közeli mocsárra figyelmeztette a vándort, és hamarosan híg sárrá változott; a Rose-ból odaszűrődő fények visszatükröződtek a fekete felszínen. Az itt is, ott is felvillanó ragyogó pontok olyanok voltak, mintha távoli világítótornyok üzennének neki. Azután már valóban a Rókaúton járt. Az ösvény épp annyira szélesedett ki, hogy egy ember végigmehessen rajta, a túlsó végén valami terebélyes, sötét tömeg terpeszkedett, amelyen már nem vibráltak a fények: az volt Ray, ahol a rokona várt rá.

Minden lépéssel mélyebbre merült a sárba. Úgy érezte, az út két oldalán csillogó sima vízfelület kigúnyolja a nehézkes mozgását. Először a sarka, azután a lábfeje, majd a bokája is elmerült. Megijedt, hogy ha térdig süpped, képtelen lesz továbbmenni, és a sár fogságában kell kivárnia, míg a dagály a vállán is túlemelkedik. De azután úgy döntött, hogy megbízik Mortyban, aki szerint ilyenkor járható az ösvény, és nagy nehezen folytatta az útját. A talaj apránként megszilárdult a talpa alatt, és ő végül kiért a szárazföldre.

Ez volt Ray, ami az apály és dagály kénye-kedve szerint vált szigetté.

Felcsavarta a kanócot, és a növekvő láng hosszú fénysugarat vetett előtte a földre. A lámpát egy hajófelszerelés-árustól vásárolta, aki azt állította, hogy ennél jobb típust sehol sem talál, és az óceánon hánykolódó hajók akár több kilométerre is meglátják egymást a segítségével.

Kietlen tájat világított meg. Halálos kietlenséget. Mi vihet rá valakit, hogy ideköltözzön?, csodálkozott.

Felnézett. Odafönt halványan pislákoltak a szétszórt csillagok. Egy darabon azonban hiányoztak az ég aljáról: valami nagy és széles takarta el őket, ami ott derengett előtte az ingoványban. A Homokóra Ház volt, Ray szigetének magányosan álló épülete.

Egyetlen világos ablak jelezte az emeleten, hogy élnek benne.

Közelebb ment, és felé fordította a lámpát. A Homokóra kétemeletes volt, és olyan széles, mint egy elegáns londoni lakóház. Mellette egy kis istállószerűség állt. Tekintélyes otthon egy vidéki lelkésznek, még akkor is, ha a kilátás a legszebb tavaszi napon sem lehetett igazán szívderítő.

Homokóra Ház. Eszébe jutott, hogy a kocsmáros azt mondta, ha meglátja a szélkakast, akkor rögtön megérti, honnan kapta a nevét. Amennyire tudta, megdöntötte a lámpást, végigpásztázta a tetőt, és amire rábukkant, az kétségkívül elég szokatlan látványt nyújtott. Olyan alakja volt, mint egy homokórának, amelyben az egyik gömbből a másikba pereg a homok; nem fémből készült, hanem üvegből, és most meg is csillant a fénysugárban. Valószínűleg ólomkristályból csiszolták, hogy állja a szél és az eső folyamatos ostromát. Miközben nézte, a homokóra feljajdult, és bágyadtan átfordult. Úgy látszik, változott a szélirány.

Az ajtó mellett régimódi csengőzsinór lógott a falról. Simeon erősen meghúzta, mire odabentről csengettyűszót, majd lépteket, és nem sokkal később a zárban forduló kulcs hangját hallotta. Miért zárja be valaki az ajtaját Rayen?, csodálkozott. Ki jönne ide hívatlanul?

– Dr. Lee? – A jó kedélyű, kövérkés házvezetőnő félreállt, és Simeont megcsapta a tágas előszobából kiáramló meleg.

– Igen.

– Jöjjön csak be, uram!

Simeon boldogan engedett a felszólításnak.

A ház úgy nézett ki, mint amit száz évvel korábban rendeztek át legutóbb. Régóta halott költők portréi lógtak a falon, a lépcsőfordulót egy vadászatot ábrázoló olajfestménnyel díszítették. A legfeltűnőbb kép azonban a fogadószoba kandallója fölött díszelgett: egy dús barna hajú, nagyon szép nő állt rajta egy csillogó ház előtt.

– Engem Tabbersnek hívnak. Eliza Tabbersnek.

Simeon lerakta a táskáját.

– Egyedül szolgál itt?

– Nem. Itt van még Cain is. Peter Cain. Ő az inas, a kertész, meg amire éppen szükség van. De mindketten kint lakunk, uram. Mersea-n. Én hajnal után jövök, hogy begyújtsak, és általában úgy hét körül megyek haza. Cain nyolctól ötig dolgozik.

Igen, valószínűleg nem volna könnyű rábeszélni valakit, hogy ideköltözzön – ez a ház alig egy-két kilométerre van a legközelebbi falutól, de a tenger önkényének kiszolgáltatva mégis olyan érzés fogja el az embert ezen a helyen, mintha az isten háta mögött lenne, elvágva a világtól.

Az asszonyság kezébe nyomta a kabátját, aki az asztal mellett álló szekrénybe akasztotta a ruhadarabot. Az asztalon több lámpás és rozsdás fémkulcs hevert szerteszét.

– Bevezetne dr. Haweshoz?

– Máris.

Mrs. Tabbers előrement, fel a lépcsőn, végig a folyosón, amelynek minden négyzetcentiméterét szőnyegek, függönyök és falvédők borították. Ez is hozzájárult ahhoz a furcsa hangulathoz, amelyben a levegő mozdulatlanul áll, és minden lépés hangtalanul, súlyosan süpped bele a csendbe. Az emelet hosszú folyosójáról három, más-más színű bőrrel bevont ajtó nyílt: egy zöld, egy piros és egy kék. Távolabb volt még két egyszerű faajtó.

A zöld ajtó előtt álltak meg, és a házvezetőnő bekopogott. Háromszor halkan és háromszor erőteljesebben. Válaszul fájdalmas nyögés érkezett odabentről. Erre a jelre Mrs. Tabbers intett Simeonnak, hogy lépjen be.

Meghökkentő látvány fogadta. Olyan sötét volt, mint egy templomban éjszaka, csupán a szoba közepén álló nyolcszögletű asztalra helyezett, leárnyékolt olajlámpás fénycsíkjai oldották valamennyire a homályt. A falon sorakozó gázlámpákat nem gyújtották meg. Ahhoz viszont a rézasztalról visszaverődő fénycsíkok pókhálója is elég volt, hogy Simeon lássa: a könyvtárszobába érkezett – de ez a könyvtár nagyon különbözött azoktól, amelyeket abban a néhány elegáns házban látott, ahova eddig eljutott.

A helyiség két teljes szintet töltött be, kis híján az épület tetejéig ért, mindkét szinten ablaksor helyezkedett el. A falakat a padlótól a mennyezetig borító könyvespolcokat létrák segítségével lehetett elérni. Simeon rájött, hogy a lépcső, amelyen az előbb fellépdelt, csak a ház első emeletére vezetett, és ezt a szintet valószínűleg eleve ilyen hatalmas belső térrel építették. Mennyország a könyvek rajongóinak, pokol azoknak, akik nem rokonszenveznek a betűk világával.

A bent álló olvasópultoknak és íróasztaloknak csak a körvonalait tudta kivenni, de annyit azért látott, hogy mindegyik könyvekkel van megpakolva. Mély fotelek kínálták magukat az olvasni vágyóknak. Az ülőalkalmatosságok nagyjából kört alkottak, a kör közepén pedig egy szófa állt: azon egy negyvenes éveiben járó sovány, kopaszodó férfi szunyókált hanyatt fekve. A nyolcszögletű asztalt és a lámpást közvetlenül mellétolták. A szoba túlsó vége teljes sötétbe burkolózott, bár a lámpából eredő fény úgy csillant meg a távolban, ahogy nemrégiben odakinn a sötét vízen, és ez egy terjedelmes ablaktáblára utalt.

A házvezetőnő megköszörülte a torkát.

– Hawes doktor!

A megszólított nagy, szögletes szemüvege mögött lassan kinyitotta a szemét.

– Mi van? Ó! – Az idősebb férfi hangja megremegett. – Te nyilván Winston fia vagy!

– Az vagyok, uram.

– Ó, örülök, hogy eljöttél! Nagyon örülök. Gyere csak, gyere. – A hangja kedvesen csengett. Maga mellé akarta inteni a vendéget, de a mozdulat elakadt félúton.

Simeon közelebb lépett, és kezet nyújtott. Páciense lágyan megszorította, és megrázta a kezét.

– Vizsgáljam meg most rögtön? – kérdezte Simeon, mert kíváncsi volt, hogy valóságos betegséget vagy csak hipochondriát talál-e. – Közben beszélgethetünk.

– Megvizsgálsz? Ja persze, persze. Hogyne.

– Megengedi, hogy feltekerjem a gázlámpákat?

– Ne haragudj, de fájdalmasan élesnek érzem a fényüket. Jobban szeretem ezt az olajlámpát.

– Akkor legyen. – Simeon elővette az orvosi táskájából a sztetoszkópját, a házvezetőnő pedig tapintatosan visszavonult. – Elmondaná, hogy pontosan mi a probléma?

– Hát, ööö… attól félek, hogy meghalok – suttogta a lelkész. – A szívem miatt, tudod, na meg izzadok, és fájdalmaim vannak. Az egész testemben. Fájnak az ízületeim, a belső szerveim. A fejem. Vacog a fogam. Persze világ életemben fáztam.

Simeon melegnek érezte a házat. A kandallórács mögött nem látott tüzet, valószínűleg itt is az a fajta rendszer működött, amely csöveken keresztül fúj meleg levegőt az épület szobáiba.

– Meghallgatom a szívét, azután részletesen megbeszéljük a panaszait – bólogatott.

A beteg készségesen kigombolta az ingét. Simeon kitalált betegségre készült, de most megzavarta, amit hallott. A szív néhány másodpercig vadul vert, azután elbizonytalanodott a ritmusa, majd lassabb tempóra váltott. Ez így tényleg nincs rendjén, gondolta magában.

– Mikor kezdődött?

– Hadd gondolkodjam. Ja, igen, csütörtökön. Megesik néha, hogy kiráz a hideg, de azért általában jó erőben vagyok. Aznap viszont már rögtön ébredés után erősen lüktetett a fejem. Ágyban maradtam, habár azt gondoltam, hogy csak a szokásosnál is súlyosabb megfázásról lehet szó. De mára még sokkal rosszabbul lettem. Fáj minden tagom, se felállni, se elaludni nem tudok.

Ezek szerint öt napja tart a betegség. Tényleg súlyosabbnak tűnt egy átlagos meghűlésnél. Ha a városban vannak, Simeon azonnal kolera őfelségét gyanúsítja. De a ritkásan lakott partvidéken szinte soha nem fordult elő ilyesmi. Malária? A környék mocsaras, de az országnak ezen a táján réges-rég megszabadultak a fertőzéstől.

– Evett esetleg valamit, amit nem szokott? Talán olyasmit, ami nem volt teljesen megfőzve?

– Nem. Igazából alig eszem húst. Szerintem túlzottan élénkíti a vérkeringést.

– Értem. És előfordulhat, hogy a házvezetőnője valami olyasmit tálalt fel, ami eltért a szokásostól? Esetleg valamilyen gombafélét?

– Biztosan nem. Csak kenyeret, sajtot, nagy néha halat vagy birkát meg átlagos zöldségféléket eszem. Mást nem. Mrs. Tabbers meg Cain pedig ugyanazt kapja ugyanakkor… kicsi a háztartásunk, nem volna értelme külön főzni.

– Alkoholt fogyaszt?

A lelkész alig észrevehetően zavarba jött.

– Elalvás előtt általában iszom egy csöpp konyakot, de amióta rosszul érzem magam, nem volt hozzá gusztusom. – A szoba sarkában álló hordócska felé intett. Ezüst merítőkanál feküdt mellette használatra készen. Úgy látszik, hogy ezen a vidéken, ahova az adószedők nem merik betenni a lábukat, még a lelkészek is hordóból isznak.

– Azt hiszem, helyesen teszi, ha most egy ideig teljesen felhagy vele – bólintott Simeon. – Még elalvás előtt sem ajánlom. – Valami zajt, halk nyikordulást hallott, és a szoba sötét vége felé kapta a fejét.

– Ha így tartod jónak.

Simeon sorra vette a lelkész rosszullétének összes lehetséges okát, amellyel orvosi tanulmányai és gyakorlata során találkozott. De semmi sem illett az esetre. Továbbra is a romlott étel vagy ital tűnt a legvalószínűbb bűnösnek: akkor viszont még jó néhány napot a házban kell töltenie, mire a betege felgyógyul. Azután visszatérhet Londonba, és néhány guinea-vel közelebb lesz ahhoz, hogy folytathassa a kutatást.

– Adok valami erősítőszert, és néhány nap múlva remélhetőleg újra lábra áll – jelentette ki határozottan.

– Ahogy jónak látod. A te mesterséged.

Simeont mosolyra késztette a lelkész engedelmes természete, és egy kis palackot vett elő a táskájából. Kiporciózott egy adag gyógyszert. Keserű volt, a lelkész az első korty után elfintorodott, de azután az egészet lenyelte.

– Személyesen fogom ellenőrizni a konyhai munkát. Valami talán elkerüli a házvezetőnője figyelmét.

– Legalább húsz éve kitart mellettem – felelte az idősebb férfi. – Szándékosan biztosan nem akar ártani.

Simeon a homlokát ráncolta.

– Persze hogy nem. – Futólag elcsodálkozott, hogy miért merült fel ez a gondolat dr. Hawesban.

– London biztosan nagyon izgalmas egy fiatalembernek – folytatta a lelkész barátságosan.

Simeon egy csöpp irigységet is érzett ebben a mondatban.

– A város valóban csupa élet. Habár én néha inkább csendesebb hétköznapokra vágyom.

– Rayről és Mersea-ről nem mondható el, hogy csupa lendület volna. De remélem, egypár napot azért velünk töltesz.

– Amíg jobbra nem fordul az állapota. Magától értetődik. – A könyvtár sötétbe borult végéből újabb nyikorgás hallatszott, és ő arra gondolt, hogy talán egy háziállat bújik meg a homályban. De hiába meresztette a szemét, semmit sem látott.

– A béredről még nem is beszéltünk. Napi öt guinea megfelel?

– Bőkezű ajánlat. – Simeon körüljáratta a szemét az őket körülvevő polcokon. – Elárulja, hány könyve van itt?

– Könyv? Ó, talán úgy háromezer körül.

– Szép gyűjtemény. Én… – félbehagyta a mondatot, mert a sötétből érkező hangosabb zajtól összerezzent. – Mi ez a hang? Van egy kutyája?

– Kutya? Isten ments! – A lelkész meglepett arccal nézett fel a rokonára. – Nem is tudod? Jaj, arra számítottam, hogy ha korábban nem avatnak be, akkor a Peldon Rose-ban biztos elmeséli valaki. – A környékkel kapcsolatos fontos ismereteket nyilvánvalóan a Rose-ban lehetett beszerezni. – Azt hiszem, az a legjobb, ha veszed a lámpát, és saját magad nézed meg.

Simeon némi gyanakvással fogadta a körülményes tájékoztatást, de azért felemelte a lámpát. A sárgás derengés alig két métert világított be a padlón, bármerre fordította, könyvhalmokat és perzsa meg török szőnyegeket fedett fel előtte. Drága szőnyegeket. Simeon a szoba sötétbe borult vége felé közeledett.

– Csak óvatosan, fiacskám – figyelmeztette a nagybátyja. Simeon vigyázva lépkedett, és ugyanazt a fajta csillogást pillantotta meg, mint nem sokkal korábban az öböl fekete vizén. Üveg. A szoba egyetlen hatalmas ablakban végződött, azon tört meg a lámpa fénye. Újabb hang, ezúttal zörgés szűrődött ki mögüle. Simeon saját magát látta visszatükröződni, ahogy lámpával a kezében közeledik.

Amikor karnyújtásnyi távolságra ért, a fény először az ablak lábazatát világította meg, majd egy jóval nagyobb területet is megmutatott. És nagyon furcsa dolgot tárt elé. Az üvegfal nem a szoba végén állt, hanem átlátszó elválasztóelemként szolgált. Oliver Hawes tiszteletesnek meg a háromezer kötetének az innenső oldal jutott, egy másik, kisebb rész viszont el volt zárva a háztól.

– Ilyet még nem láttam – csodálkozott Simeon.

– Sajnos szükség van rá. Az indulatai miatt.

Milyen indulatokról van szó?, lepődött meg Simeon, miközben közelebbről is megvizsgálta a homályos üveglapot.

Váratlanul valami halvány szín derengett fel előtte: egy kör bukkant elő, olyan volt, mint a telihold, azután visszaolvadt a feketeségbe, és eltűnt. Azonosíthatatlan zöldes árnyék villant fel a padló közelében. De mi volt az? Csak nem… Simeonnak eszébe jutott valami, de az őrültség lett volna.

Magasabbra emelte a lámpát, hogy jól körülnézhessen. A pászmák kínlódva próbáltak áttörni a homályos tükrön, és amikor Simeon még közelebb tartotta a fényt, a túloldal sötétje is enyhült. Amit látott, attól megfagyott az ereiben a vér. Az elválasztófal mögött egy íróasztal, egy étkezéshez terített asztal, egy magányos szék, egy lábtartós fotel és könyvekkel teli polcok bukkantak elő. A fotelben egy zöld ruhás, fekete hajú és még feketébb szemű nő ült mozdulatlanul, és némán nézte őt.

Simeon visszanézett: a nő nem sütötte le a szemét, melle a lélegzése ritmusára, alig észrevehetően emelkedett és süllyedt. A szája szétnyílt, mintha mondani akarna valamit.

– A sógornőmről ugye hallottál már? – Hawes tiszteletes hangja valahonnan nagyon távolról érkezett. A nő becsukta a száját, és ajkait keserű, gúnyos mosolyra húzta. Oldalra hajtotta a fejét, hogy a Simeon háta mögött fekvő lelkészre is vethessen egy pillantást. Szóval, ez itt Florence, aki miatt James, a lelkész öccse meghalt: olyan erővel vágott a férje fejéhez egy borospalackot, hogy az eltört, megvágta a férfi arcát, és vérmérgezést okozott.

– Biztonságban vagyunk, nem tud kijönni!

Ez nyilvánvalónak tűnt. Egy börtöncella bukkant elő – üvegfalú, kényelmesen berendezett cella, amely így is valóságos börtön maradt.

– Fiacskám!

A nő mosolya nem múlt el nyomtalanul. Simeon magával vitte.

– Erről nem tudtam.

Florence talán tíz évvel lehetett idősebb nála, az arca meg az álla íve kivételes szépséggé tette. Az országnak azokban a részeiben, ahol a férfiak magabiztosak, nem köntörfalaznak annyit, és nem csak a felmenőikért becsülik a nőket, ő is tisztában lett volna ezzel. Talán vissza is él vele. Simeon rögtön rájött, hogy találkozott már ezzel a szépséggel: a fogadószoba kandallója fölött lógó portré kétségkívül őt ábrázolta.

– Meglepődtél, hogy itt találod?

– Meglepődtem? Szóhoz sem jutok! – Nagy nehezen összeszedte magát. – Mit csinál ott? És rendben van ez így?

– Vagy ide zártuk, vagy az őrültekházába – válaszolt a lelkész egy csöpp indulattal a hangjában, mintha a kérdés mélyén rejlő vád feldühítette volna. – Miután megölte Jamest, a bíró örökre be akarta csukatni. Mindent megtettem, ami tőlem telt, hogy vigyázzak rá. De ha szerinted jobb dolga volna egy bedlami kényszerzubbonyban, csak szólj.

A lelkész újból elhallgatott, és Simeon tovább bámulta Florence-t. Különleges teremtés volt, az egyszer biztos. És a zavar legkisebb jele nélkül nézett vissza a férfira, mintha az élne a tükör mögötti cellába zárva, nem ő.

– Szóval, itt lakik?

– A szoba mögött van egy hálószobája és egy mosdója. Nézd meg, ott az ajtó. – A zárka hátuljában valóban látható volt egy keskeny ajtónyílás. – Ha nem akarja, hogy lássuk, visszavonulhat. És ugyanazt eszi, amit mi.

– Értem… – Villámsebesen kergették egymást a gondolatai. Egyetlen emberi lényt sem szabad úgy tartani, mint egy állatkerti állatot. Ez a nő viszont megölt valakit, és a Bedlami Elmegyógyintézetben biztosan sokkal, sokkal rosszabb sors várna rá. Az egyetemi képzés során Simeon kénytelen volt bejárni azt a borzasztó intézményt: az éjjel-nappal falhoz láncolt ápoltak addig rázták magukat, míg teljesen megbolondultak; mások azt üvöltötték, hogy semmi bajuk, de ha lehetőségük nyílt volna rá, azonnal a látogatóra ugranak, hogy átharapják a torkát. Ha valakinek kitisztult az elméje, azt kiengedték, de ilyesmi nagyon ritkán fordult elő, és akkor is csak a legenyhébb esetekben. Nem, ha lehetőség van rá, akkor ezt a nőt semmiképpen sem szabad odajuttatni. Bármekkora kegyetlenségnek tűnik a mostani helyzete, valószínűleg mégis sokkal jobb neki itt.

– Nem könnyű megtalálni a helyes arányokat – Hawes dühe apránként részvétté változott. – Egyikünknek sem könnyű. – A zsebkendőjével nehézkesen megtörölte a homlokát.

Simeon szerette volna megszólítani a rabot, pedig Florence nem adta jelét, hogy mondani akarna neki valamit.

– Hogyan kap enni?

– A lábadnál van egy csapóajtó. – Simeon lenézett. Az üveg aljába visszazárható, négyszögletes nyílást vágtak, akkorát, ami alatt éppen átfér egy megrakott tálca, de bármi máshoz kicsi.

– Azért nyilván van innen kijárat.

– A teljes biztonság érdekében, elvégre arra van szüksége, nincs. Befalaztuk. A higiéniára való tekintettel hetente tiszta ágyneműt kap, azt is azon a kis résen dugjuk be. Folyóvíz van odabenn. Ezt leszámítva semmi nem megy be, és nem jön ki. Pontosan be kell tartanunk a hatóságok előírásait.

Átkozott hatóságok!, gondolta magában Simeon.

– Florence – szólt be. Biztosra vette, hogy a neve hallatán a nő szemében megváltozott valami. – Hall engem? Rokonok vagyunk, házasság útján. Dr. Simeon Lee-nek hívnak.

Várt egy kicsit, de nem kapott választ. A pupilla apró rezdülése volt az egyetlen jel.

– Azért jöttem ide, hogy a beteg Hawes doktort ápoljam.

Vajon valóban megrándult az arca? Talán a szája sarka megmozdult egy kicsit. De félhomály volt, lehet, hogy csak a lámpafény vibrálása tévesztette meg.

– Nem tartom valószínűnek, hogy válaszolni fog – közölte Hawes. – Csak akkor szólal meg, ha kedve van hozzá, és az elég ritkán fordul elő.

Simeon mégsem tudta elfordítani a szemét.

– Mondana valamit, Florence? Csak egy szót? Egyetlen szót?

– Ma este már biztosan nem fog.

– Honnan tudja?

– Már ő is megkapta a lefekvés előtti italát.

Simeon körülnézett.

– Ezt hogy érti? – Fenyegető ártatlanságot érzett Hawes szavaiban.

– Az orvosok, akik megvizsgálták, azt mondták, hogy túl magas a vércukorszintje. Az nyugtatja meg a legjobban, ha minden nap és minden este kap egy kis laudánumot.

A túlságosan heves természetet gyakran kezelték laudánumtinktúrával. Simeon is tapasztalta már, hogy az alkoholban feloldott ópium igen jó hatást gyakorol az indulatos emberekre, de nem tudta eldönteni, hogy adott esetben ez etikus megoldás-e.

– Már megkapta az esti adagját?

– A szokásos porciót. A keze melletti pohárban.

Simeon csak most vette észre azt a nyolcszögletű asztalkát, az itteni párját, amelyen egy üres pohár feküdt felborulva. És azt is látta, ahogy a nő a pohárra néz. Nyilvánvalóan hallja és követi a kinti beszélgetést. Ezek szerint csak a teste vált nehézkessé, a gondolatai tiszták maradtak. Hát persze, gondolta Simeon, minden bizonnyal ez a büntetés legkegyetlenebb része. Az sem lehet nagy öröm, ha egy kirakatba zárnak valakit. De ha egy megbénított testbe zárják, az valószínűleg még százszor rosszabb.

– Miből tölti ki?

A tiszteletes a sarokban álló nagy, zárható szekreterre mutatott, és elővett egy kulcsot a zsebéből.

– Megnyugtatlak, hogy biztos helyen tartom.

Simeon újra megpróbált kapcsolatba lépni a fogollyal.

– Florence, orvos vagyok. Segíthetek önnek valamiben? – Nem nagyon remélt választ, de azért várt egy kicsit. Hiába.

– Rendes gyerek vagy, Simeon. Jó szíved van. De vannak folyók, amelyeken nem lehet átkelni.

Simeon elgondolkodott.

– Mennyi ideje van odabent?

– Nem sokkal azután került oda, hogy meggyilkolta Jamest. Majd két éve.

– És azóta nem járt a szabadban?

– Úgy… legalább egy éve nem. Egy darabig nyugodtabbnak látszott, és ártalmatlannak hittük. Akkoriban még volt egy ajtaja, ami a folyosóra nyílt, és megengedtem neki, hogy esténként elüldögéljen itt velem. De aztán… történt valami, és úgy éreztem, hogy jobban járunk, ha befalazzuk azt az ajtót.

Lehet, hogy te jobban jártál, gondolta Simeon. De ő?

Egy szikra kiugrott a lámpából, és felfelé szállt, a tükörképe a sötét tükörfelületen követte. A nő nézte, ahogy a fényes kis pont emelkedik, azután újra Simeon felé fordult. A férfi tudni akarta, mi történt, hogyan keveredtek a hozzátartozói ebbe a lehetetlen helyzetbe.

– Dr. Hawes – kezdte.

– Szólíts nyugodtan a bácsikádnak. Tudom, hogy igazából nem pont a nagybátyád vagyok, de könnyebben fogunk úgy beszélgetni.

– Bácsikám! – Szembefordult vele. – Azt már tudom, hogyan halt meg az öccse. De azt is elárulja, hogy miért történt, ami történt?

A lelkész jobban hátradőlt a szófán: mintha az emlékek nyomták volna mélyebbre.

– Florence arra gyanakodott, hogy James tilosban jár. Ennél többet nem mondhatok. – Sápadt arcán mintha a szégyen halvány pírja jelent volna meg.

– Megértem – bólintott, pedig a válasz nem csillapította a kíváncsiságát, hanem feltüzelte.

– Hát látod, azt nem nagyon hiszem – közölte némi éllel a hangjában Hawes. – Fiacskám, itt Rayen és Mersea-n mi az isten háta mögött élünk. Olyan messze vagyunk mindentől, hogy amíg csak a térképet nézed, fel sem fogod. A távolságot a gondolatok szülik. – Fészkelődött kicsit a helyén. – Volnál olyan kedves tölteni nekem egy pohár vizet?

Simeon most először távolodott el a nőtől, amióta meglátta, de továbbra is érzékelte a jelenlétét – attól, hogy elfordult tőle, talán csak még erősebben. Odament a szekrényhez, amelyen néhány palack állt. A víz tisztának tűnt, töltött belőle egy pohárral a lelkésznek.

– Köszönöm. Éppen ennek a mindentől távol élő embercsoportnak a szellemi állapotáról kezdtem beszélni. Szóval, én negyvenkét éves vagyok. A testvérem hat évvel fiatalabb… volt nálam, Florence korban köztünk van. Az apja környékbeli földesúr és békebíró, Watkinsnak hívják. Rendes ember. A korunk miatt, és mert több kilométeres körzetben csak kétféle család gyerekei éltek rajtunk kívül, a halászoké és a… hogy is mondjam?

– Mondjon csempészt – javasolta Simeon.

– Fogalmazzunk úgy, hogy az olyan embereké, akik nem ismerik az adójogot. – Kötött kompromisszumot a lelkész. – Mint az egyház embere természetesen ragaszkodom hozzá, hogy ebbe a házba csak adózott termékek kerüljenek be. – Simeon a kis konyakoshordóra meg a mellette fekvő ezüst merítőkanálra pillantott; nem fogadott volna nagy tétben arra, hogy az ital megfelel házigazdája szigorú elveinek. – Szóval, jó barátok lettünk. Ha szabad ezt így fogalmaznom, James és Florence vadabb gyerek volt nálam.

– Meséljen róluk! – Simeon nem felejtette el, hogy a történet egyik résztvevője, habár a mákony hatása alatt, de mindent pontosan hall.

A lelkész már attól is kuncogni kezdett, hogy valamelyik közös kalandjukra gondolt.

– Hát, egyvalami jut most az eszembe: én boldogan olvasgattam egy könyvet, ami valószínűleg a római történelemről szólt, mert az érdekelt a legjobban. Ma sincs másképp. Ők Watkinséknál voltak Mersea-n franciaórán. Abban a pillanatban, hogy a tanáruk hátat fordított nekik, kimásztak az ablakon, lerohantak a partra, ledobálták a ruháikat, és átúsztak a Rose-ba. A nap közepén csuromvizesen, egy szál fehérneműben állítottak be a kocsmába. És még ahhoz is volt képük, hogy megígérjék Mortynak, majd a lány apja utólag fizet, és az öreg a csónakján visszavitte őket. – Halkan elnevette magát. – Nagy csibészek voltak.

– Úgy hangzik.

– Néha tényleg rájuk tört a bolondóra. Vadak is tudtak lenni. Amikor James tizenhat volt, vagy valami olyasféle, udvarolni kezdett a megyei vásáron egy lánynak valamelyik közeli tanyáról. Florence úgy feldühödött, hogy szegény lány egy monoklival a szeme körül ment haza. Nem valami finom eljárás, de hát gyerekek voltak. Csak gyerekek. – A lelkésznek eszébe jutott egy frissebb élmény, és a szoba sötét vége, Florence felé bámult.

– Miért ül a sötétben? Nincs lámpája?

– De van. Néha meggyújtja. Néha jobban szeret a félhomályban álmodozni, azt hiszem. Rajta múlik, mit csinál. – Hawes felsóhajtott. – Elfáradtam. Lefekszem, bár félek, hogy nem fogok tudni elaludni. Megmutatom a szobádat. – Feltápászkodott. Simeon szeretett volna segíteni neki, de a lelkész szelíden elhárította. – Hagyd, fiacskám, egyedül is boldogulok. – Az ajtó felé csoszogott.

Simeon vonakodva követte, nem szívesen hagyta ott a börtönt, amelybe távoli rokonát zárták. Ahogy a lámpás elvált a tükörfaltól, a helyiség távolabbi részét újra elnyelte a sötét, de az orvos érezte, hogy a nő továbbra is nézi őt.

– A piros ajtó a te szobád. Aludj jól! – szólt még vissza Hawes a lépcsőfordulóról, amikor nehézkesen a saját szobája felé indult.

Simeon jó éjszakát kívánt neki, és benyitott a távolabbi hálószobába. Egész kellemesnek tűnt, bár kissé dohos volt, és divatjamúlt. Olyan, mint bácsikámnak szólítani egy sosem látott rokont, gondolta magában. Levetkőzött, lefeküdt, betakarózott, és végiggondolta az aznap esti tapasztalatait. Tudta, hogy inkább Hawes tiszteletes rosszullétének az okán kellene törnie a fejét, de csak az üveg mögött ülő nőre tudott gondolni.

3. fejezet

Simeon egy sirálycsapat rikoltozására ébredt, a madarak zajosan cikáztak ide-oda, miközben valami zsákmányt kerestek a tengerben vagy a szárazföldön. Felkelt, a mosdótál előtt állva tisztálkodott, majd lesétált a földszintre. A fogadószobában újra megpillantotta a kandalló fölött lógó portrét, és ezúttal alaposabban megnézte. Most már tudta, hogy Florence arcát és vállát látja a tágas ég alatt, amely olyan napfényben fürdött, hogy a helyszín biztosan nem Anglia volt. Nem, nyilvánvalóan valami más vidék lehetett. A kép úgy tíz-tizenkét évvel ezelőtt készülhetett, amikor a modell annyi idős volt, mint Simeon most, élénksárga selyemruhát viselt, és egy nagyon különös, kizárólag üvegből épült ház előtt állt. A művész tehetségéhez nem fért kétség, az alkotása szinte zavarba ejtően valóságosnak látszott.

Mrs. Tabbers az inas társaságában sajtos kenyeret evett a konyhában. Cain szívós embernek látszott; a feje tetején, a füléből meg az orrából itt-ott fényes vörös haj- és szőrcsomók törtek elő. Olyan sokáig rágta ugyanazt a falatot, hogy Simeon nem győzött csodálkozni.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt, uram! – felelte Mrs. Tabbers.

– Dr. Hawes ébren van már?

– Igen. – A falról lógó óra szerint nem sokkal múlt nyolc.

– Szeretném ellenőrizni, hogy jól eszik-e. Ha nincs ellene kifogásuk, felviszem neki a reggelijét.

Mrs. Tabbers mulatságosnak találta az ötletet.

– Ha úgy látja jónak, uram, menjen csak, és tálaljon. A könyvtárban ül. Én segítettem neki átmenni. – Tejet és kenyeret rakott egy tálcára.

– Nem kizárt, hogy dr. Hawes olyasmit evett, amit nem bír a gyomra.

– A főztömmel nincs baj, uram – jött rögtön a sértődött válasz. – A lelkész úr is dicsérni szokta.

– Semmi kétségem felőle, hogy nagyszerűen főz. – Simeon nem akarta megbántani a jóltartásáért felelős személyt, és gyorsan a kezébe vett egy szelet kenyeret, hogy bizonyítson. – Azt azonban nem zárhatjuk ki, hogy valami belekerült az ételbe, amiről egyikük sem tud. Ugyanazt eszik, amit ő?

– Pont ugyanazt. Mindketten. Nem volna sok értelme kétszer főzni, ugyebár.

– Nem – hagyta rá Simeon. – A vizet és a tejet ugyanonnan hozzák?

– Bizony ám – felelte Cain. A hangja azt jelezte, hogy úgy érzi, megvádolták valamivel, és nem örül neki.

– Bor?

– Kivételesen – vette vissza a szót Mrs. Tabbers. – Karácsony és vízkereszt között. Úrvacsorakor, persze. De az csak egy korty, és az egész gyülekezet iszik belőle.

Nem jutottak sehova.

– És mi a helyzet esténként a pohár konyakkal?

A házvezetőnő vállat vont.

– Épp csak belenyal. Egy vagy két nappal azelőtt ürült ki egy hordó, hogy megbetegedett.

– Pontosan mikor?

– Nézzük csak, hát csütörtökön érezte magát először rosszul, a hónap első napján. – Ez egybevágott azzal, amit a lelkész mondott.

– Ennek utána kell járnunk – válaszolta Simeon. Az időpont elgondolkodtatta. Könnyen megeshetett, hogy itt rejtőzött a tiszteletes betegségének az oka. Persze az, hogy később súlyosbodott a baj, ellene szólt. – Bár nem tudom, ki volna hajlandó belekóstolni abba az italba.

– Majd én beleiszom – jelentkezett Cain.

– Mibe akar maga beleinni?

– A konyakba. Én bizony megkóstolom, ha kell. És akkor tudni fogjuk, hogy iható-e.

Mrs. Tabbers nagyot fújt.

– Méghogy beleiszik? Szép kis kvéker maga! És mi van azzal a fogadalommal, amit tennie kellett? – morogta.

– Csend legyen, asszony! – csattant fel a férfi. – Ez most orvosilag meg van indokolva.

Simeon úgy érezte, ideje közbelépnie.

– De azt érti, hogy esetleg veszélynek teszi ki magát, ugye?

– Akkor először a kutyának adok egy nyalintást. A Nelsonnak. Ő se veti meg ám a konyakot.

Ki érti, miért van az, hogy egyesek bármilyen kockázatot vállalnak egy pohárka italért. Cain megnézte az órát.

– Úgy kilenc körül túleshetünk rajta. Csak először megyek, megnézem azt a csikót – fordult Mrs. Tabbershez.

– Milyen csikót? – értetlenkedett Simeon.

Cain újabb bőséges falatot tömött a szájába, és rágás közben válaszolt.

– A sántát. A lelkész úr kancája ellette egynéhány hete. Megnézem, javul-e már. És ha nem… hát akkor…

– Akkor mi?

– Csak a bajnak van, nem? Sokba kerül ám a beteg állat. Nem jó senkinek. Se a lelkésznek, se nekem. Hát kinek kell egy bicebóca?

– Értem.

– Egy sánta csikó semmi jót se jelent. – Lassan rágta az ételt.

Simeonnak az jutott eszébe, hogy a falusi emberek mindig nagy jelentőséget tulajdonítanak az állataik egészségének, és a jószág állapotából a jövőt próbálják kiolvasni. Egy hibás csikót nyilvánvalóan valami közelgő szörnyűség előjelének tartanak.

– Maga Mersea-ről való?

– Ott születtem, és ott élek – jött a kelletlen válasz. – Tizenöt kilométernél messzebb sose voltam onnét.

Ez viszont jól jöhet.

– Szóval, ismeri a környék összes titkát – kedélyeskedett Simeon. Miután előző éjszaka Florence szemébe nézett, nagyon kíváncsi lett néhány talányos részletre.

Cain letette a bögréjét.

– Tán kérdezni akar valamit? Hát kérdezzen.

Nem várt ilyen durva választ; de mi értelme lett volna letagadnia, hogy kíváncsi?

– Mi történt Florence és James között?

Cain levágott egy karéj kenyeret, megvajazta, és megette, láthatóan csak az időt húzta, hogy közben kitalálja, mit feleljen.

– Azt beszélik, James úr belekeveredett ebbe-abba.

– Peter! – szólt rá Mrs. Tabbers.

– De ha így igaz!

– És mibe? – makacskodott Simeon.

– Most már elég legyen a pletykálkodásból – szólt rájuk határozottan a házvezetőnő.

– Mrs. Tabbers…

– Nem. Elég a pletykálkodásból! – A nő egy korsóból tejet töltött a bögréjébe, és olyan határozottan koppantotta az asztalra az edényt, mintha a beszélgetés végére tenné ki a pontot.

Simeon úgy érezte, jobban teszi, ha egyelőre nem erőlteti a témát. Ahogy mondani szokás, mézzel könnyebb legyet fogni, mint ecettel; úgyhogy inkább felvitte a lelkész reggelijét a könyvtárba.

Amikor belépett, megpróbált kizárólag csak a betegére nézni. Hawest ugyanott találta, ahol az előző este hagyta, bár most be is takarózott.

– Jó reggelt! – motyogta a lelkész.

Simeon lerakta a tálcát, és nem bírta tovább, lassan elfordította a fejét, hogy a szoba túlsó vége felé lessen. A nő ugyanott ült, és csendben figyelt. Az előző napról ismerős zöld ruhát viselte. Talán nem is kapott többet. Lehet, hogy az egész éjszakát a fotelben töltötte. Aludt vajon? Simeont nem lepte volna meg, ha kiderül, hogy az efféle kényelem és nyugalom ismeretlen fogalmak a rab számára.

De a betegével kellett foglalkoznia, akinek az éjszaka során tovább romlott az állapota. Sápadt volt, a pulzusa gyors és gyenge; akármi is okozta a bajt, az egyre nagyobb hatást gyakorolt rá.

– Fiacskám – sóhajtott a lelkész. – Olyan, mintha egy gyalogos hadosztály masírozna a fejemben. Egy egész hadsereg.

Simeon finoman leengedte a nagybácsikája csuklóját.

– Nagyon sajnálom. Egyen valamit, jót fog tenni.

A lelkész harapott pár falatot, ivott néhány kortyot, azután remegés tört rá, és visszadőlt a szófára.

– Valóban romlott kicsit az állapota. De biztos vagyok benne, hogy hamarosan jobban lesz. – Hazudott. Vendéglátója sokkal rosszabbul volt. Az se lepte volna meg, ha ott helyben elájul. – Ha esetleg…

– Valaki mérgez engem! – kiáltott fel váratlanul Hawes, miközben ívbe feszült, majd újra elernyedt a teste.

Beletelt néhány másodpercbe, mire az orvos úrrá lett a meghökkenésén.

– Az isten szerelmére, hogy juthat ilyen az eszébe?

Hawes lihegve próbálta összeszedni magát.

– Megvannak a magam ellenségei.

Újabb elképesztő állítás. Egy falusi lelkészről volt szó, nem a török pasáról.

– Milyen ellenségei? – Habár alapvetően kételkedett abban, amit vendéglátója mondott, egy név rögtön felmerült benne. Simeon az üvegzárka felé pillantott. A nő gátlástalanul bámulta őket. – Florence-re gondol?

– Rá. Másokra.

Simeon fenntartásait csak megerősítette az az elképzelés, hogy a sziget bérgyilkosokkal van tele.

– És meg tudják mérgezni?

– Sőt, többre is képesek! Sokkal többre! – erősködött a lelkész. – Derítsd ki, hogy mivel mérgeznek. Akkor talán majd meggyógyítasz.

A lázas betegeken néha erőt vesz a delírium, és a saját rémképeiket kárhoztatják az állapotukért. Hawes minden valószínűség szerint valamilyen természetes betegségben szenvedett, esetleg véletlen ételmérgezés áldozata volt. De az indulat, amellyel beszélt, hozzászámítva azt a tényt, hogy történt már bűntény a Homokóra Házban, ráadásul azóta egészen szokatlan módon itt börtönözték be a lelkész sógornőjét, olyan nehezen meghatározható gyanakvást ébresztett Simeonban, ami szép lassan gyökeret vert a gondolatai között.

Akármi is az oka a rosszullétnek, neki meg kell őriznie a nyugalmát.

– Azt kell mondjam, hogy ha méreg jutott a szervezetébe akár véletlenül, akár azért, mert valaki szándékosan megmérgezte, elég fura egy szer lehet, hiszen már hat vagy akár több nap is eltelt, amióta ivott belőle, mégis folyamatosan rosszabbodik tőle az állapota. Nem hallottam még olyan méregről, ami így hat – mondta. – És a személyzet tagjai ugyanazt ették és itták, amit maga. Még egy kis hasfájásra sem panaszkodtak. – Odalépett az új konyakoshordócskához. – Ivott ebből, ugye?

– A betegség jelentkezése előtti napon nyitottam ki. Azóta viszont egy kortyot sem.

– Akkor viszont igen kicsi az esély rá, hogy innen származzon az ártalmas anyag, de Cain szívesen próbára teszi.

– Persze, próbálja csak meg. Miért ne?

Hawest annyira kifárasztotta a beszélgetés, hogy hátat fordított, és azonnal elnyomta az álom. Simeon még egy darabig mellette maradt, és egyéb tennivaló híján, körbesétált a könyvek között. Meghökkentően változatosnak bizonyultak: a vallástól a természettudományon át a regényekig terjedt a skála. A caesarok élete itt, Donne verseinek gyűjteménye amott.

Kopp, kopp, kopp. Felnézett. A könnyedén, lassan üveghez koccanó üveg csendülése. A hang a helyiség Florence felőli végéből jött: a nő a poharával kocogtatta az őket elválasztó falat.

– Florence? – csodálkozott Simeon. – Óhajt valamit?

A nő kinyújtott ujjával maga elé mutatott. Simeon a kijelölt irányba fordult, és a nyolcszögletű asztalkára esett a tekintete. Egy könyv hevert rajta, mintha nemrég olvasták volna. Simeon odalépett, és megnézte: vékony kis regény volt, a fedőlapján, stílszerűen aranyozott betűkkel Az aranybánya cím állt.

– Ezt szeretné olvasni? – kérdezte, és a nő felé nyújtotta a kötetet. – Vagy azt szeretné, hogy felolvassak belőle?

A nő leengedte a kezét, és visszaült a foteljába.

Simeon kinyitotta a könyvet, és a töredezett első oldalra lapozott.

Elmesélek egy történetet. Nem szép, de nem is borzasztó. Csak egy történet. Viszont igaz, és erre, ha kell, meg is esküszöm, hiszen ott voltam, amikor megesett.

Valószínűleg soha nem hallottak rólam. De az apámról már igen. Ha Kaliforniában élnek, akkor annyiszor hallhatták a nevét, ahányszor elmentek whiskyt venni, vagy éppen be kellett üvegezniük a házuk ablakát. Nem hiszem, hogy nagy családi titkot árulok el azzal, ha megsúgom, az alkoholtilalom isten ajándéka volt a bankszámlájának. Többé-kevésbé azelőtt is ment az üzlet, hogy valamennyiünknek józanságot kellett fogadnia. De élt egy unokatestvére Vancouverben – vagyis Brit-Columbiában, ha nem tudnák –, és megvolt az a vele született hajlama, hogy bármiből, bármi áron pénzt csináljon, úgyhogy a húszas években rengeteg hordó hajókázott le a Csendes-óceánon, és az apám készpénzre cserélte őket. Nagyon sok készpénzre.

Először egy új öltönyt vett magának. Azután egy feleséget. Azután egy üvegből épült házat.

Persze nem csak üvegből volt az a ház. Gerendák, fémkeretek és faajtók is kellettek hozzá. De a falak szinte kizárólag üvegből készültek. Nyáron jó meleg, télen meg jó hideg volt benne. Az eredeti építtetőjének egy tőzsdei átverés miatt elúszott az egész vagyona, de apám azt mondta, hogy ki kellett volna szúrnia a trükköt. Az illető megköszönte neki, hogy megszabadítja az ingatlantól, mintha még ő tett volna szívességet, pedig igazából az volt a helyzet, hogy ha az öreg megpillantott a prérin valami dögöt, akkor lecsapott rá, és vitte magával.

De térjünk inkább rá a történetre, hiszen előbb-utóbb úgyis rá kell térnünk.

Az egész 1939 februárjában kezdődött.

Simeon becsukta a könyvet, a hüvelykujját a lapok között hagyta, és alaposabban megvizsgálta a címlapot. Florence arra kérte, hogy olvasson fel neki belőle, vagyis nyilván rejtőzött benne valami fontos, de el sem tudta képzelni, mi lehet az. A kötet nem volt nagyobb egy átlagos, olcsó füzetes regénynél, de szép, márványozott vörös bőrbe volt kötve. Ki írta? Megnézte a gerincet. Az állt rajta: O. Tooke. Akárki is volt az, a jövőről írt, de úgy beszélt róla, mintha a múlt lett volna. Visszalapozott oda, ahol abbahagyta az olvasást.

Előző nap leesett a hó. Ritkán látunk ilyet – a parton, ahol a házunk áll, legfeljebb pár évenként fordul elő. Valaha régen, amikor Kalifornia legnagyobb részének nem volt neve, de még indián neve sem, a hegycsúcsot, ahol lakunk, valaki Point Dume-nak nevezte, és egész jól beletrafált vele. Kölyökkoromban a hó néha belepte a partnak azt a részét, ahol a tenger kiér a homokra, és olyankor egy furcsa, fel-le mozgó fehér réteg jött létre, úgy nézett ki, mintha egy albínó sárkány bordáin feszülne meg a bőr.

De tudniuk kell, hogy ki élt ott akkoriban. A történet főszereplői a következők: én, Cordelia, a húgom és a nagyapánk. Az anyánk öt évvel korábban meghalt Franciaországban. Én is vittem a koporsóját.

Általában franciásan későn vacsoráztunk, mondjuk úgy este fél tíz körül. Addigra persze már majd éhen haltunk, és egyedül a személyzet tagjai voltak jóllakottak, mert ők három órával az úgynevezett gazdáik előtt asztalhoz ülhettek.

Aznap este, amikor lementem a lépcsőn, a húgom éppen belibbent az étkezőszobába. Kínai stílusú, csillogó aranyszálakkal átszőtt ruhát viselt.

– Hallom, mire gondolsz – szólt vissza a válla fölött, amikor a fekete-fehér kockás padlón lépkedve a nyomába eredtem.

– Mire gondolok?

Megállt, megvárta, hogy utolérjem, belém karolt, és ezt súgta a fülembe:

– Arra, hogy már csak néhány ilyen vacsorát kell kibírnod, és mehetsz vissza a Harvardra, ahhoz a helyes lányhoz, aki olyan rossz verseket küldözget neked, hogy fel kéne jelenteni, de te folyton újraolvasod őket, csak mert a szerzőjüknek szép a mosolya.

Köhögtem. Néha túlságosan pontosan látja a lényeget.

Éppen ebben a pillanatban a komornyik is megköszörülte a torkát: így szokta felhívni magára a figyelmet, miközben mégis a háttérben marad.

– Igen? – kérdeztem.

– Levele érkezett, uram – egy csillogó tálcán nyújtotta felém a küldeményt, amelyet körben ragasztószalag védett, és ismeretlen kézírással írták rá a nevemet. Úgy nézett ki, mintha valaki kapkodott volna – a tinta elkenődött, a bélyegek összevissza álltak. Pedig jó néhány sorakozott rajta egymás mellett, mert britek voltak: Angliában adták fel a levelet. Amikor megmozdítottam a borítékot, valami ide-oda mozgott benne.

Fogalmam sem volt, mi lehet az, feltéptem, és egy kis kartonlap került elő. Rövid üzenet állt rajta.

„Elmondom, mi történt az anyáddal. London, Charing Cross vasútállomás. Az óra alatt. Március tizenhetedikén délelőtt tízkor.” A borítékban még egy ezüstlánc bújt meg, egy kis medalionnal. Kinyitottam a medált, egy apró kép volt benne, az anyám mosolygott rajta. Jól ismertem ezt az ékszert. Azon az éjszakán is a nyakában lógott, amikor a kocsija egy szörnyű viharban lesodródott a főútról. Senki sem tudta, hova indult olyan későn. De ezek szerint valaki mégis. Valaki, aki nem írta alá a levelét.

Szóval a regény egy nyomozásról szól. A család történetében rejlő titok után nyomoznak. Bizonyos fokig hasonlított arra, ami Simeonnal történt éppen. A fogalmazás egyszerűnek tűnt, a történet pedig – egyelőre – békésnek, őt mégis valami kényelmetlen érzés fogta el olvasás közben. Mintha a könyv magával akarná cibálni valahova, egy másik időbe, valaki másnak a világába.

– Florence! Ez a könyv! Miért fontos ez önnek? – kérdezte. – Miért akarja, hogy felolvassak belőle?

De a nő nem reagált sem szóval, sem tettel. Simeon nagyot lapozott előre. A színhely furcsán ismerőssé vált.

A kocsma úgy nézett ki, mintha zárva lett volna, de olyan erővel és olyan sokáig vertem az öklömmel az ajtót, hogy attól a holtak is feltámadtak volna. Végül előbújt a fogadós, aki úgy nézett ki, mintha ő is a feltámadására várna. Tehát itt találkoznak a csempészek. Néhányan, kabátzsebükben pisztollyal, odabenn ültek.

Simeon a történet végére lapozott. A kötet furcsa módon befejeződött a felénél, és azután már fehér oldalak következtek.

Hát ott volt. És én is ott voltam. És semmi más nem választott el minket egymástól, csak a gyűlölet, amely izzott, mint a szén. Kést döfhettem volna a bordái közé, és elrebeghettem volna egy imát az Örökkévalónak, amikor megteszem. Mert hiába papolt folyton a szeretetről és a jámborságról, ő is habozás nélkül megtette volna ugyanezt velem. Már csak az a kérdés maradt hátra, hogy melyikünknek van kész terve, és melyikünk elég bátor ahhoz, hogy valóra is váltsa, amit kigondolt. Végül én voltam az.

– Florence, mi ez a történet? – kérdezte megint Simeon.

A nő a könyvet nézte, azután felállt, és a saját polcához lépett. Kikeresett egy vastag kötetet, és átpörgette a lapjait, míg végül rátalált a keresett részre. Felkapott egy tollat az asztaláról. Megjelölt néhány szót, azután az üvegfalhoz ment. E szavak álltak a fekete tintakarikában: Figyelmeztetés. Látomás. Előérzet. Az utolsó szót duplán aláhúzta. Azután a könyvet visszatette a polcra, újból a foteljébe telepedett, és tovább figyelte a férfit.

4. fejezet

Simeon magának sem akarta bevallani, de igazából megkönnyebbülten csukta be és tette a legmagasabb polcra a vörös könyvet. Miközben helyet keresett neki, észrevette, hogy remeg a keze. Csak ezután lesett át az üvegfal túlsó oldalára. Florence nem látszott sem csalódottnak, sem dühösnek, amiért nem olvasták végig az egészet. Sőt inkább elégedettnek tűnt, mintha egyelőre azzal is beérné, hogy