Ray Nayler: The Tusks of Extinction

Copyright © 2023 by Ray Nayler

Hungarian translation © Sepsi László, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ray Nayler: The Tusks of Extinction

A Tordotcom Book, Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2024

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 293 6

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Faceout Studio

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction, thriller

Anyának és Lydiának

EGY

DAMIRA KÖVETTE A VÉRNYOMOKAT lefelé a dombról. A talaj puha volt a feltörő víztől. A fűszálak közül csermelyek verték vissza a napfényt. Damira lába pár centiméterre a talaj felső rétegébe süppedt, majd elérte a gyökérhálózat porózus szőnyegét.

Nem látott sok vért, ám a szaga egyértelműen mutatta az utat. Az ormányával megérintette a vomeronazális szervét a szájpadlásán, amivel megidézte a Kojonnak nevezett mamutot – félénk, lomha alakját, tépett jobb fülét, szomorú, szőrös fejét.

Kojon szeme borostyánsárga volt, nem olyan sötét földbarna, mint a többieké. Gyönyörű szempár, hosszú pillákkal és mély érzésekkel. Damirának eszébe jutott, hogyan űzte el a csorda két nyárral ezelőtt. Heteken át távolról követte őket, szomorúan trombitált, ha valamelyikük felé fordult, anyjának és rokonainak illatnyomai irányába nyújtogatva az ormányát. Damira nem látta, amikor végleg hátat fordított és távozott. Próbált nem túl sokáig utánabámulni: az csak elnyújtotta a kiűzetés szenvedését, a hímek szükségszerű elkülönítését a csordától, ami együtt járt az ivaréretté válásukkal. Néhány magától elvándorolt, másokat a matriarcháknak kellett elijeszteniük, felöklelni, áttaszigálni magányos felnőttéletükbe.

A következő nyáron együtt látta Jekenattal, a legnagyobb és legöregebb bikával. Jekenatnak hatalmas agyarai voltak, magas, széles mellkasa, homokszínű irhája. Kojon tisztelettudó távolságból követte a nagyobb hímet, nézte, ahogy tanítója füvet legelészik a sztyeppén. Amikor a matriarchák és bozontos unokatestvérei elhaladtak mellette, meglódította az ormányát, hogy kövesse a szagukat a szélben.

De nem közelítette meg őket. Kojon a többiekhez hasonlóan idővel megtanulta a dolgok rendjét.

Damira hallotta a légyzümmögést. Halkabb volt, mint az Ewaso Ng’iro partján…

Hallotta a légyzümmögést, és érezte a halál bűzét a levegőben. Tétovázott a domb tövénél, és áttette a puskáját az egyik válláról a másikra. Wamugunda megtorpant mellette. Látták a keselyűket az égen. Tudták, mi vár rájuk a vörösagyag-dombon túl. Egyikük sem akarta meglátni a saját szemével. De a hangja szinte rosszabb volt a látványánál: a halál irdatlan zümmögése. A pusztítás zúgása. Forrón arcukba csapott a rothadásszag. Wamugunda öklendezett. Szégyentelenül a vörös talajra köpött.

Damira nem öklendezett. Nem engedte meg magának. Ha megteszi, elhányja magát.

Mentek tovább, át a dombháton.

Nyolcan voltak. Hat felnőtt, mind nőstény. Volt velük egy fiatal bika, egy-két évszak választotta el attól, hogy kiközösítsék a csordából. És egy borjú, nem lehetett több pár naposnál.

A legyek ellepték a matriarchák és a fiatal bika megcsonkított fejét. Az ormányukat levágták, az agyarukat kitépték, a lábukat lefűrészelték.

Musa már előttük odaért. A gazda mellett állt, aki rájuk talált, és mindketten dohányoztak. Hogy elnyomják a bűzt. És hogy csináljanak valamit várakozás közben azonkívül, hogy ezt a mészárszéket bámulják.

– A magasból lőttek – szólalt meg Musa. – Valószínűleg egy kiszuperált katonai drónnal… egy hangtompítóval felszerelt repülő géppuskával, amit álcáztak a radarok elől. Később terepjárókon jöttek ide begyűjteni az agyarakat. Az egyik nagy szervezet. Sok pénzük van. Egyébként csapdát is állítottak, amit nekünk szántak. Házi készítésű bomba… botlózsinór a bozótban a fiatal bika mellett. Szóval az üdvözletüket küldték. Több bombát is hagyhattak. Ellenőriztem, amennyire tudtam, de legyetek óvatosak.

Damira megállt a pusztítás szélénél, és lenézett az utolsó áldozatra.

A rózsaszín borjúhoz a vadorzók hozzá sem nyúltak, érintetlenül hevert, mintha elaludt volna. Rózsaszín füle még mindig áttetsző volt. Az anyja és klánja legyektől nyüzsgő maradványainál maradt, és alig pár nappal azután, hogy világra jött, lefeküdt meghalni.

A számok között elvesztek az egyes lemészárolt elefántok – az elefántok, amelyeket ezrével pusztítottak el, addig ritkították őket az agyarvadászok, amíg már szinte nem is maradt belőlük a vadonban. Minden egyes mészárlás látványa emlékeztetett rá, hogy mint maga az állat, minden egyes elefánt megölése is monumentális dolog. Az emberi kegyetlenség égbekiáltó megnyilvánulása.

Ám Damira nem a számokra emlékezett, amikor később felidézte a küzdelmes éveket az Ewaso Ng’iro mentén. És nem is a megcsonkított felnőtt és fiatal állatokra. Az újszülöttet nem bírta kiverni a fejéből: rózsaszín, és nemrég jött világra, de a végsőkig az anyja mellett maradt.

Az elefántborjú lett a szimbóluma a vadorzók és az őket támogató rendszer ellen vívott vesztes háborújának. Akárhányszor érvekre volt szüksége amellett, hogy miért folytassa, lehunyta a szemét, és látta a borjút.

Nem adta fel. Egyikük sem. Sem Damira, sem a vadorzók ellen harcoló vadőrök.

Musa felnézett az égboltra, amely már kékesfehérré változott a késő délelőtti hőségtől.

– Eljön a mi időnk, amikor az ezért felelős vadorzók hulláit kiterítik az Ewaso Ng’iro mentén, és legyek lepik majd el őket.

– Igen – felelte Wamugunda –, eljön a mi időnk.

– Eljön a mi időnk – mondta Damira. De amikor kiejtette a szavait, a hangja túl halk volt, és elnyomta a légyraj zümmögése.

Alig egy éven belül Musa életét veszti, meggyilkolja egy orvlövész az alaptábornál három másik vadőrrel együtt.

Két évvel később Wamugundával egy terepjáró volánjánál végez egy tüzérségi gránátokból készült robbanószerkezet, amelyet a nemzeti park egyik földútja mentén helyeztek el.

Damirát pedig egy évvel azután ölik meg.

A vérnyomok megkerültek egy kurgánt, és egy kisebb mélyedésbe vezettek, amelyet a gleccserek olvadékvize alakított ki. Jekenat és Kojon nem egészen tizenöt méternyire feküdt egymástól. A legyek felszálltak, majd újra letelepedtek a két mamut fejének maradványaira. Az agyaraikat elvitték, sietősen vágták le őket, szétfűrészelték a koponyájukat, hogy minden darabka elefántcsontot megszerezzenek. Nem sok maradt Kojon szomorú ábrázatából, sem Jekenat busa fejéből, akinek agyarai a tövüknél megvastagodtak, amikor az egyik első újjáélesztett mamutként elérte a középkorúságot.

Bakancsnyomok voltak a lágy földben. Nem keréknyomok, hanem különös, patára emlékeztető mélyedések a ritkás fűben. És persze a réz töltényhüvelyek szétszórva a sztyeppén. Frissek: ez ma történt. A tetemek még alig kezdtek oszlani. Amikor Damira visszatért a klánjához, megszaglászták, visszarántották az ormányukat a bundáját átjáró szagtól, lassan körbesétálták, ahogy a szájpadlásukhoz érintették a halálbűzt. A borjak közelebb húzódtak az anyjukhoz, bökdösték az oldalukat, és ormányukkal szüleik szőrös irhájába kapaszkodtak.

Kara, Kojon anyja lehunyt szemmel ringatózott. A többiek az ormányukkal simogatták az oldalát, és halk morgással vigasztalták.

Damira viszont nem érzett szomorúságot. Egyáltalán nem. Nem volt benne számára hely. Csak Musára tudott gondolni, ahogy felnézett az égre.

„Eljön a mi időnk, amikor az ezért felelős vadorzók hulláit kiterítik az Ewaso Ng’iro mentén, és legyek lepik majd el őket.”

Damira dühös trombitálása kizökkentette a többieket a gyászból. Hamarosan mindannyiukra átragadt az érzés, fel-alá járkáltak és csapdostak a fülükkel, támadást színleltek, mintha a vadorzók még mindig a közelben lennének.

KETTŐ

– EGYSZER, AMIKOR A NYENYEC anyám még kislány volt, a családjával az egyik legelőről a másikra terelték a rénszarvasokat. Épp átgázoltak egy folyón, és a nagyapám meglátott valami furcsát a saras parton. Egy nagy szőrtömeget, amelyből mintha hatalmas ívelt szarvak álltak volna ki. Alaposabban megnézte, és a családból mindenkinek megtiltotta, hogy a közelébe menjen. Azért persze mind lelassították a rénszarvasokat, és megbámulták, ahogy elhaladtak mellette. Anyám azt mesélte, hogy a fogai borzalmas vigyornak tűntek a szőrös koponyájának egyik oldalán, és a hatalmas szarvak nem a feje tetejéből álltak ki, hanem a pofájából. Egy mamut volt, a tavaszi olvadás és a folyópartot elmosó árvíz hozta felszínre. Aznap éjszaka, miután tábort vertek, nagymamám megkérdezte nagyapámat, miért nem engedte, hogy megérintsék vagy akár a közelébe menjenek. Nagyapám azt felelte, az a dolog Nga szolgálója volt, a fagyott alvilág uráé. Egy lyukon keresztül megpróbált átszökni a közbülső világba, abba a világba, ahol mi élünk, és csapdába esett a kettő között. Balszerencsét hoz megérinteni, vagy akár a közelébe menni… átkot vonna a családra. A nyenyecek, akik háborgatták a jeges alvilág teremtményeit, betegségtől haltak meg, vagy megőrültek, mondta. Egész falvak pusztulhatnak ki.

– Elmesélte, milyen nagyok voltak az agyarai? – kérdezte Dimitrij. – Fogadni mernék, hogy valaki egy vagyont keresett azon a „szörnyetegen”… és ha megőrült, akkor egy moszkvai banjában tette, szőkék gyűrűjében.

A Mjuszena nevű szerelő, aki korábban beszélt, csak megrázta a fejét, és visszatért a tányér rizshez és halhoz.

Dimitrij oldalba bökte Szvjatoszlavot.

– Mi tavaly rengeteg alvilági szörnyeteghez hozzáértünk, és nem őrültünk meg. Igaz, fiam?

Szvjatoszlav az expedícióra gondolt, amelyre tavaly indultak az apjával, mamutagyarra vadásztak a kiolvadó altalajban egy befagyott folyó saras partja mentén. A sebekre gondolt, amelyeket a földön ejtettek a bányászok tömlői, a férfiakra, akik derékig érő gumicsizmában lemásztak a tátongó lyukakba, és csont-, fog- és koponyadarabokat kapartak ki a jégből.

Agyarakat nem találtak, de egy alkalommal beszakadt az egyik lyuk olvadozó jégmennyezete. Egyiküket örökre maga alá temette a mocsok. Utána a többiek rájöttek, hogy csak a keresztnevét ismerték. Senki sem emlékezett rá, mit mondott, hová valósi. Senkinek sem tudták átadni a halálhírét.

Az egész expedíció részeg káoszba fulladt. Visszafelé tartva, lefelé a folyón az egyik csónak megfeneklett és elsüllyedt. A „csapatnak”, amelynek tagjai mindvégig civódtak és veszekedtek, be kellett zsúfolódnia a másik csónakba, és hazaevezni, miközben vészesen szivárgott be a víz, ők pedig egy üveget adtak körbe egymás közt.

Az utazáson mindössze egy sértetlen bölénykoponyát zsákmányoltak, megtisztították és kirakták a csónak orrába.

Később, mialatt a férfiak leitták magukat egy városban a senki földjén, és Szvjatoszlav a fejére tett párnával kucorodott össze egy hotelszobában, hogy távol tartsa a folyosón és a szomszédos szobában zajló események hangjait, valaki ellopta a koponyát. Így üres kézzel tértek haza az útról.

– Azt hiszem, a nagyapádnak igaza volt – felelte Szvjatoszlav Mjuszenának. – Az alvilági teremtmények elátkozottak, és borzalmas dolgok történnek azokkal, akik háborgatják őket.

Mjuszena felpillantott rá. Szvjatoszlav nem tudta eldönteni, hogy ez hálás, gyanakvó vagy megvető pillantás: a sátorban mind a hat férfi részeg volt. Petyhüdt arcuk kifürkészhetetlenné vált a sátor lámpásának színtelen LED-fényében.

Csak Szvjatoszlav maradt józan. Sosem ivott. Emiatt mindenki gyanakodva tekintett rá, mondhatni féltek tőle. Az apja csak az alkoholt nem erőszakolta rá. Meg sem próbált tölteni a fia poharába.

– Igyunk akkor az átkokra! – kiáltotta el magát Dimitrij.

Szvjatoszlav nem hallotta a folytatást. A válla köré tekerte az újraplasztik takaróját, és kiment a sátorból.

A drónöszvérek nagyjából harminc méterre voltak tőle. Tömzsi fejüket lehajtva álltak, teljesen mozdulatlanul. Szvjatoszlav nem tudta megszokni őket: akárhányszor a közelükbe ment, arra számított, hogy mocorogni kezdenek, vagy csapnak egyet a farkukkal, mint az igaziak. Pedig egyáltalán nem hasonlítottak az igazi öszvérekre. És amikor bekapcsolták őket, a mozgásuk inkább emlékeztetett a pókokéra.

Szvjatoszlav kivette a drónfelszerelését az egyik nyeregtáskából. Azon kapta magát, hogy széles körben megkerüli az utolsó öszvért a rászíjazott négy hosszú, ívelt agyarral, amelyek még mindig mocskosak voltak a rájuk fröccsent vértől.

Az öszvérek Mjuszena tulajdonát képezték – csak miattuk tartott velük az expedícióra. Amikor Dimitrij és a vadászcimborái az utazást tervezték, eleinte azt forgatták a fejükben, hogy terepjárókat fognak használni, mint általában. Ám a terepjárók hangosak, és könnyű nyomon követni őket. Úgyhogy megkeresték Mjuszenát, az öszvérekkel foglalkozó gépészt, és meggyőzték, hogy tartson velük. A csapat a rezervátum határában hagyta a terepjáróit, elrejtve egy kisebb fenyvesben a gallyak és a tűlevelek alá a termináljaikkal együtt, amelyeket kikapcsolva álcáztak egy Faraday-táskában.

A drónállatok szinte hangtalanok voltak, nem zajosabbak, mint az ösvényeken járó igazi öszvérek.

Ám a csend hiánycikk volt. A részeg férfiak röhögését hallgatva a sátorban Szvjatoszlav eltűnődött, hogy vajon milyen messzire száll a hang. A rezervátum hatalmas, és távol esik mindentől, ők pedig nem tudtak róla, hogy előttük bárki illegálisan vadászott volna a területén. De ahogy a fiú felnézett az égre, arra számított, hogy a csillagokkal pettyezett sötétségből meghallja egy járőrdrón zúgását. Nem hagyhatnak őrizetlenül olyan értékes dolgokat, mint a mamutok. Biztosan vannak kameracsapdák – és még rosszabbak is.

Egyelőre viszont nem találkoztak velük. És talán meg tudnak szökni. Talán elmenekülhetnek. Háromnapi járóföld a rezervátum széléig. A terepjárókig. Aztán ha ilyen marad az időjárás, még két nap az ütött-kopott régi UAZ furgonig, amely egy elhagyatott vadászház mellett várta őket. Felpakolják az agyarakat, aztán eladják őket a közvetítőnek – állítólag hihetetlen összeget ígértek értük. Pezsgett a piac. Eddig senki sem kínálta eladásra egy kihalásból visszahozott mamut agyarát. De a vevők máris sorban álltak.

Mesés árakat ígértek. Eleget ahhoz, hogy mind nyugdíjba vonuljanak belőle. Eleget, hogy egy életet építsenek rá. Moszkvában biztosan – de akár távolabb is, olyan helyeken, amelyeket átszőnek az ábrándok. Londonban. New Yorkban. Gondolatban létező városokban, amelyekből még soha senki sem tért vissza. Helyek, amelyek akár másik bolygókon is lehetnének.

Nem tűnt valószínűnek, hogy eljutnak odáig élve. Hogy tényleg kiszabadulnak innen. Hogy hátrahagyják ezt az életet. A vadorzók sátrainak bűzét, a részeg férfiak koszos arcát, az összetört végtagokat, a fulladásokat és vadászbaleseteket.

Szvjatoszlav tizenhat éves volt, és évek óta ez jelentette számára az életet. Az anyja halála előtt nem ismerte ezt a világot. Csak a város komor lakótömbjeit – a félhomályos lépcsőházakat a lepattogzott festékkel és a szeméthalmokkal, a jégvirágokat a hálószobaablakán, a rozsdás játszóteret. És az anyját a kórházban, lesoványodva, mintha visszahúzódott volna a saját csontvázába – lesoványodva, mintha a csontjai beszívták és felemésztették volna a húsát.

Addig ritkán látták otthon az apját – hangosan és kiszámíthatatlanul toppant be, más férfiak és állattetemek társaságában. Terveket szőtt és a puskáját olajozta. Nem férfi – mítosz. Várakozás, találkozás, búcsú.

Szvjatoszlav tizenhárom éves volt, amikor az anyja meghalt. Miután leengedték a fagyott földbe ásott lyukba, a fiú az apjával tartott vadászni. Nem volt hová mennie.

Azt beszélték, az apja ezer kilométeres körzetben a legjobb vadász, de Szvjatoszlav csak káoszt, mocskot és pusztítást látott. Úgy tűnt, a vadászathoz nem kell szakértelem: az ember fegyvert fogott, kiment az erdőbe, és várt. Aztán megölt valamit, ami nem rendelkezett olyan segédeszközökkel, mint ő.

A várakozás elég egyszerű: szélirány, leshelyek, rejtőzködés. Egy évszak alatt bele lehetett tanulni. Az igazi előnyt a lőfegyver jelenti, és a fegyverhasználatra vonatkozó tudás szintén nem olyasmi, amire büszke lehet az ember. Egy idióta is el tud sütni egy fegyvert. A legtöbben közülük azok is. Szvjatoszlav mindig tudta, hogyan kell lőni velük. Az apja ritka feltűnései során kisgyerekkorában rendre jutott idő gyakorlásra, konzervdobozokat lyuggattak ki a kis puskával, amellyel az apja is tanult. A lövés csak izomtevékenység, könnyű, mint a járás.

A vadászok számára az okozta a nagyobb nehézséget, hogy ne rúgjanak be. Hogy közösen éberek maradjanak a végtelen tajgán, a szúnyograjok közt, a csizmájukat elnyelő mocsárban, és haszonért állatokat mészároljanak le. Hogy éjjelente aludni térjenek, és ne maradjanak fenn iszogatva, hogy aztán pusztító kábaságban tántorogjanak végig az expedíción. Mert az ilyen expedíciók katasztrófával, sérüléssel, halállal végződtek.

Eleinte úgy tűnt, unalmukban isznak – pedig valójában az undor miatt. Azért ittak, hogy bódulattal leplezzék a mocskot, a saját bűzüket, erőszakos tetteiket, az egész hiábavalóságát.