Susan Mallery

Könyvesbolt a sétányon

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Boardwalk Bookshop

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-591-6

- Borító: Barczag Andrea

- Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is
tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. FEJEZET

– Azt hittem, több szex lesz benne.

Bree Larton a hetvenes éveiben járó vevőjére meredt, és hirtelenjében nem tudta, mit válaszoljon. Mégsem kacaghatott fel, hiszen Ruth megsértődhetett volna.

– El kell mondania, mit szeretne, hogy a megfelelő könyvet ajánlhassam – szólalt meg végül Bree szelíd mosollyal. – Politikai thrillert kért, és azokban általában nem a szexen van a hangsúly.

Az alig százötven centis, de igen határozott fellépésű Ruth összeszorította az ajkát.

– Nem igaz. James Bond például mindenkivel ágyba bújik, miközben megmenti a világot. Én is egy ilyen könyvre vágyom. Amiben ketyegő bombák vannak, pénzügyi összeomlás, emberrablások, de a főhős azért időnként szórakozik is egy kicsit. – Rákacsintott Breere. – Na látja, így néz ki szerintem egy jó könyv!

– Szóval akkor egy szexi thrillert szeretne. Lehet külföldi a szerző? – Bree elindult a könyvesbolt hátsó része felé. – Van néhány ötletem. Ami a szexet illeti… Legyen monogám a főhős, vagy váltogassa a partnereit?

Ruth szeme felcsillant.

– Ó, igen, váltogassa, de ne csináljon semmi perverz dolgot! És nem akarok csoportos szexet sem. Azt túl nehéz lenne nyomon követni.

Bree elfojtott egy kuncogást.

– Rendben. Korlátozzuk a résztvevők számát, és adjunk hozzá egy kis európai életérzést. – Ruth elé tartott egy könyvet, melynek borítóján egy dögös fickó feszített. – Remélem, ez tetszeni fog. Ha igen, a szerzőnek még öt története vár önre.

A természetellenesen sárga hajú, meggypiros rúzst viselő idős hölgy lapos mellkasához szorította a könyvet.

– Jó lesz. Elviszem.

Bree további szerzőket is ajánlott. Ruth még néhány percig nézelődött, majd egy köteg könyvet vitt a pénztárhoz.

– Azt hiszem, jó társa lettem volna James Bondnak – nyújtotta át a hitelkártyáját. – Annak idején egész jól néztem ki.

– Még mindig jól néz ki – biztosította Bree.

Ruth elhárító kézmozdulatot tett.

– Túl öreg vagyok már a kémkedéshez, de ha együtt vacsorázhatnék egy sármos férfival, arra nem mondanék nemet. – Ravaszkás mosoly jelent meg az ajkán. – Sajnos, a jövőben kénytelen leszek a könyveken keresztül kiélni a vágyaimat.

– Sajnos, mostanság nekem sincs az életemben senki.

Ruth közelebb hajolt.

– Azt csodálom önben, Bree, hogy nem vár a szerelemre. Éli az életét, csinálja, ami jólesik. Amikor annyi idős voltam, mint maga, erre nem volt lehetőség. Középosztálybeli nőként semmiképp. Rossz időben születtem.

Breenek őszintén szólva fogalma sem volt, mit mondjon.

– Azt hiszem, mindenkinek azzal kell dolgoznia, amije van. – Egy szórólapot dugott a reklámszatyorba. – Néhány hét múlva nálunk dedikál Harding Burton.

Ruth a pult melletti plakátra pillantott. Élénkvörös ajka mosolyra görbült.

– Jóképű férfi.

Bree vállat vont.

– Igen, azt hiszem.

– Csak azt hiszi? Az a szem, az a mosoly… Nem ő az, aki kamaszkorában cserbenhagyásos gázolás áldozata lett? – Ruth megbotránkozva csóválta a fejét. – Olyan tragikus! De túlélte, újra megtanult járni, és most nézzen rá! – A tekintete Breere siklott. – Vele kéne összeszűrnie a levet, és utána mindent elmesélhetne nekem!

Bree lenyelt egy hisztérikus nevetést.

– Először is soha nem mesélnék ilyesmiről, másodszor pedig nem randizom szerzőkkel.

A néhai férje és a szülei révén eleget tudott erről az embertípusról ahhoz, hogy örökre el akarja kerülni őket. Legalábbis a magánéletében. Szakmailag sajnos nem tehette, hiszen egy könyvesboltot vezetett.

– Harding kivételesnek tűnik – mondta Ruth. – Lehet, hogy van néhány érdekes sebhelye, amit lenyomozhatna, és…

Bree felemelte a kezét.

– Itt álljunk meg, jó? Ha érdeklik Harding hegei, akkor csapjon le rá maga!

– Ne nevettessen! Az anyja lehetnék.

Inkább a nagyanyja, javította ki Bree gondolatban, de hallgatott. Nagyon kedvelte a mindig szókimondó Rutht, és nem akarta megbántani.

– Sose lehet tudni, talán az idősebb nőkre bukik – vigasztalta az öreg hölgyet.

– Túl szép lenne ahhoz, hogy igaz legyen!

Ruth még akkor is jókedvűen kacarászott, amikor Bree kikísérte a boltból. Anson, Ruth sofőrje tilosban, a tűzcsap mellett várakozott. Besegítette Rutht a Mercedesbe, aztán elhajtott vele. Bree kint maradt, amíg a kocsi el nem tűnt a szeme elől.

A Los Angeles-i tengerparton mindig varázslatos volt a kora este, de júniusban, ha kitisztult az ég, különösen. Langymeleg levegő, pálmafák, aranyló homok, szörfözésre csábító hullámok… Hogy lehet bármi baja valakinek, aki ezt látja, valahányszor kitekint az ablakon munka közben? Még Ruth lehetetlen kívánságai sem ronthatták el a kedvét.

Hat hónappal ezelőttig körülbelül két mérfölddel északabbra, a tényleges tengerparttól jó három háztömbnyire volt a boltja. Tavaly ősszel, amikor a mostani helyiséget meghirdették, Bree beugrott, hogy megnézze, és álmodozzon egy keveset. Esélye sem volt, hogy itt béreljen üzletet, hiszen a tengerparti rész nagyon drága, és a helyiség különben is legalább kétszer olyan nagy volt, mint amekkorára szüksége lett volna.

Azon ritka pillanatok egyike volt ez a látogatás, amikor a sors közbeszólt, és váratlan lehetőséget kínált. Aznap ugyanis két másik női vállalkozó is pont ugyanabba az üzlethelyiségbe jött nyálat csorgatni. Egyetértettek abban, hogy ez egy hihetetlenül jó hely, de túl nagy és túl drága mindhármuknak.

Bree hirtelen felindulásból azt javasolta, menjenek el együtt kávézni. A következő egy órában pedig megvitatták a terület és a bérleti díj megosztásának lehetőségét.

Bree általában nem bízott az emberekben, amíg meg nem ismerte őket, de Mikkiben és Ashley-ben volt valami, ami arra késztette, hogy kockáztasson. A hét végére a Driftaway Books, a The Gift Shop meg a Muffins to the Max tízéves bérleti szerződést írt alá, és megbízott egy építési vállalkozót az üzlet átalakításával. Az ünnepek utáni első hétfőn összeköltöztek. Bree egy lendülettel megváltoztatta nemcsak a boltja helyét, hanem a nevét is Driftaway Booksról – amely még mindig Lewisra emlékeztette – The Boardwalk Bookshopra, ezzel végérvényesen és kizárólag a sajátjának nyilvánítva az üzletet.

Bree végignézett a hosszú, alacsony épületen. A hatalmas kirakatokat kék-fehér csíkos napellenzők árnyékolták. Ha kinyíltak a nagy üvegajtók, az üzletből egyenesen a strand homokjára léphetett a kedves vásárló. Bree és Mikki, az ajándékbolt tulajdonosa foglalták el az üzlethelyiség két szélét, Ashley muffinválasztéka pedig a középső teret. A szép kivitelű polcokon szezonális témák szerint csoportosítva sorakoztak a könyvek, az ajándéktárgyak és muffinok, de voltak vegyes állványok is, például a felkészületlenül ideérkező turistáknak: tengerparti olvasmánynak való könyvek, naptejek, szandálok és strandkalapok széles kínálata.

Bree visszaindult az üzletbe, hiszen közeledett a naplemente.

Összeszedte a takarókat és a pezsgőspoharakat, majd megállt, hogy megigazítsa a plakátot, amely Jairus Sterenberg, a népszerű gyerekkönyvszerző dedikálását hirdette. Jairus, aki a Brad, a sárkány mesesorozatáról volt híres, a szomszédos Mischief Bayben lakott, és mindig örömmel jött Breehez író-olvasó találkozóra. Azon kevés szerzők közé tartozott, akiket Bree kedvelt.

Jairus pontosan érkezett, addig maradt, ameddig kellett, és csak egy asztalt meg egy pohár vizet kért. Még saját tollat is hozott magával.

A skála másik végén egy híres krimiíró állt, aki egy totális rémálom volt. Nem elég, hogy folyton követelőzött, és már többször is spiccesen jelent meg a dedikáláson, a legutóbbi felolvasóesten nem átallotta megpaskolni Bree fenekét, mire Bree kitiltotta az üzletéből. A kiadó könyörgése és a szerző írásos bocsánatkérése ellenére is kitartott a döntése mellett. Az övé volt a The Boardwalk Books, ő hozta a szabályokat. Nem tartott komoly, irodalmi műveket, csak szórakoztató irodalmat, de a boltja egy olyan hely volt, ahol senki nem nyúlhat nőhöz az illető hölgy engedélye nélkül. Tudta, hogy ezzel nem váltja meg a világot, de legalább a földnek abban a kis szegletében legyen rend, amit az ellenőrzése alatt tart.

Mikki jelent meg a színen.

– Már megint Ashley-re várunk? Milyen meglepő…

– Hiába, ezek a mai fiatalok… – élcelődött Bree.

A mindig derűs, szőke Mikki, akinek dúsabb idomai voltak, mint Breenek és Ashley-nek együttvéve, felnevetett.

– Ez jó. Csak tíz évvel vagyok idősebb Ashley-nél, szóval, ha ő fiatal, akkor én sokkal kevésbé vagyok öreg, mint gondoltam. Talán nem szenvedek majd annyira, ha ősszel betöltöm a negyvenet.

– Ugye nem aggódsz emiatt komolyan?

– Nem is tudom – ráncolta meg a homlokát Mikki. – Néha. Talán. A negyven sokkal rosszabbul hangzik, mint a harminc-egynéhány.

– A negyven az új huszonöt.

Mikki jókedve visszatért.

– Ha én huszonöt vagyok, akkor Ashley még kiskorú. Ez azért okozhat némi jogi problémát a bérleti szerződésünkkel kapcsolatosan. – Meglengette a kezében tartott pezsgősüveget. – Gyerünk, vár a pezsgő! Ha Ashley befejezi a szerelmes üzenetek írogatását Sethnek, rájön, hol talál minket.

Kiléptek a boltból, és kisétáltak a homokra. A naplemente közeledtével a hőmérséklet csökkenni kezdett, és lassan kiürült a péntek lévén napközben elég zsúfolt tengerpart. Az ég lassan elsötétedett, de az alja még mindig élénkkékben ragyogott, egy csipetnyi sárgával.

Balra tőlük egy pálmafákból álló liget, egy maroknyi kioszk és egy sétány húzódott, amely egészen Redondo Beachig tartott.

Jobbra még több üzlet és étterem sorakozott, padokkal, parkolóval, meg pár szálloda is állt arrafelé. Előttük kéken és szokatlanul nyugodtan hullámzott a Csendes-óceán.

Megálltak úgy harminc méterre a parttól, és leültek a leterített pokrócra. Mikki felemelte a pezsgőt.

– Perrier-Jouët Blason Rosé – mondta büszkén. – A Borásznők 93 pontot adott neki, és azt írta róla, hogy „finom, földes jegyek egészítik ki az eper és az őszibarack zamatát ebben a tökéletesen kiegyensúlyozott, enyhén fűszeres rozé pezsgőben.”

Bree elvigyorodott.

– Nem is tudom, mi az aggasztóbb. Hogy nem iszol rendes pezsgőt, vagy hogy szó szerint idézed egy szaklap véleményét.

– Imádom a Borásznőket. Minden egyes számot élvezettel olvasok. Ha a Borásznők magazin férfi lenne, garantáltan elcsábítanám. Aztán akkorát szexelnénk, hogy csak na!

– Megcsalnád Earlt?

Mikki lebontotta a palack szájáról a rózsaszín alumíniumfóliát, és betette a nadrágja zsebébe. – Ez a jó Earlben. Hogy nem túl érzékeny. – Felemelte az üveget. – Nézd csak meg az alakját! Hát nem gyönyörű? És a címke is külön dicséretet érdemel.

A bal kezében tartotta a dugót, a jobbjával pedig az üveget markolta. Ahelyett, hogy meghúzta volna a dugót, ahogy a filmekben gyakran megtörténik, többször megforgatta a palackot, amíg a dugó szép lassan, szinte pukkanás nélkül ki nem csusszant belőle.

Tavaly ősszel, egy pénteki napon késő este írták alá hármasban a bérleti szerződést. Annyira izgatottak voltak, hogy utána kimentek a frissen kibérelt üzlethelyiségükhöz. A kellemes, meleg idő gyönyörű naplementét ígért.

Breenek véletlenül volt egy üveg pezsgő a kocsijában, és azt javasolta, hogy ünnepeljék meg az új, közös vállalkozásukat. A következő pénteken ugyanezt tették, és ezzel egy hagyomány született.

Amikor Bree először bontott pezsgőt az üzlettársaival, a dugó hangos pukkanással távozott, és a szénsavas ital kihabzott az üvegből. Mikki olyan szörnyülködő arcot vágott, hogy az már-már komikusnak tűnt.

– Kiengeded az összes buborékot – magyarázta. – Ez megváltoztatja a pezsgő jellegét, és tönkreteszi az élményt.

– A „tönkreteszi” azért elég erős kifejezés – mutatott rá Ashley. – Ez még mindig egy nagyon jó pezsgő. Jobb, mint amilyet általában iszom. Persze én leginkább esküvőkön szoktam pezsgőzni, ahol kétszáz főt kell megitatni, szóval nagyon nem mindegy az ár.

– A pezsgővel tisztelettel kell bánni – mondta erre Mikki. – Rossz pezsgőt inni pedig bűn.

Ettől kezdve felváltva hozták a pénteki pezsgőt a szokásos naplementés estéhez. Ashley mindig Mikkivel egyeztetett, de Bree többnyire maga választotta ki a márkát.

Mikki mindkettőjüknek töltött egy-egy pohárral, majd az üveget a homokba tette, és egy kicsit lenyomta, hogy egyenesen álljon.

– Ránk! – mondta, és a poharát Bree poharához érintette. – És az eljövendő tökéletes naplementékre!

Bree elmosolyodott, majd ivott egy kortyot. Behunyta a szemét, miközben egy másodpercig hagyta, hogy a buborékos folyadék elidőzzön a nyelvén, és csak azután nyelte le. Mikki nyilván kíváncsi, hogy ízlik-e neki, és egy borszakértőnek nem mondhatta szimplán azt, hogy jó.

– Finom – ismerte el visszafogott mosollyal. – Sok bogyós gyümölcsöt érzek egy csipetnyi citrusfélével. Meglepően krémes.

Mikki elismerően nézett rá.

– Nekem is ez az érzésem. Tényleg nagyon itatja magát. Nekem bejön.

– Ne már! Elkezdtétek nélkülem?!

A kiáltás a hátuk mögött harsant, de egyikük sem fordult meg. Ehelyett Bree elővette a harmadik poharat, Mikki pedig megtöltötte. A magas, karcsú, vörös hajú, kék szemű Ashley lehuppant Mikki mellé. Telt ajka még mindig arról árulkodott, hogy duzzog.

– Nem vártatok meg – mondta vádlón. – Pedig meg kellett volna.

– Neked kellett volna időben érkezned – emlékeztette Mikki. – Minden pénteken hosszan sms-ezel Sethtel, és emiatt hajlamos vagy elkésni. Megegyeztünk, hogy vagy időben megjelensz, vagy nélküled kezdünk.

Ashley lehajtotta a fejét.

– Azt hittem, a könyörtelen szigor majd segít. De sajnos nem… Csak éppen bűntudatom van.

Mikki belekortyolt a pezsgőjébe.

– Biztos vagyok benne, hogy a krónikus késésednek köze van az anyádhoz.

Ashley felnevetett.

– Azt meghiszem. Anyám bármikor kenterbe veri a te anyádat.

Mikki elvigyorodott.

– Látod, erre nem vennék mérget. Anyám képes lenne megnyúlt arccal, lehangoltan megjelenni egy buliban, aztán közölni, hogy mélyen elszomorítja a többiek túláradó jókedve.

– Szó, mi szó, ez nála tényleg benne van a pakliban – ismerte el Ashley. – Tudod mit? Igyunk mindkettőnk anyjára! És Sethre, aki csodálatos. Semmiképp sem lehet bűntudatom, amiért sms-eztem vele. Szeret engem, és én is szeretem őt.

Bree fojtott hangon felnyögött.

– Ó, igen, tudjuk. És a kapcsolatotok szinte valószerűtlenül tökéletes.

Mikki megpaskolta Ashley vállát.

– Rá se ránts! Csak irigykedik.

– Nem, nem. – Bree koccintásra emelte a poharát. – Örülök a csöpögően gügyögős kapcsolatotoknak.

– Mi nem is gügyögünk! Mit jelent ez egyáltalán?

– Fogalmam sincs – tárta szét a karját Mikki. – Kifejtenéd, Bree?

– Ez csak egy amolyan kifejezés. Tudod, egy hangutánzó szó…

Bree a napra pillantott, mely egyre közelebb került a látóhatárhoz. Vöröses fénye visszatükröződött a hullámzó vízen. Egy család sétált a parton. A nagyobb gyerek, egy fiú futott elöl, míg a szülők kézen fogva vezették a kicsit.

Boldognak tűnnek, gondolta, és úgy tanulmányozta őket, ahogyan egy ismeretlen fajt szokás. Kétségtelen, hogy ez a pár szereti a gyerekeit, és gondoskodik róluk. Ahogy Mikki is mindent megtett volna a fiáért és a lányáért. Ashley szülei is csodálatosak voltak… De nem minden szülő ilyen.

Mikki újratöltötte a poharukat.

– Ashley, az ügyfelek már alig várják a bátyád dedikálását. Folyton emlegetik. Mikor találkozhatunk vele?

– Hétfőn beugrik a boltba – mondta Ashley. – Most költözik az új lakásba.

Harding, Ashley bátyja, miután több hónapig felolvasó körúton volt, és kutatásokat végzett az új könyvéhez, visszatért Los Angelesbe.

Kibérelt egy házat, és állítólag már javában dolgozott a harmadik regényén. A meghirdetett dedikálás a The Boardwalk Booksban kétségkívül tömegeket vonz majd.

Írók, gondolta Bree néma sóhajjal. Idegesítő, de szükséges állatfajta. A vásárlók szeretik az író-olvasó találkozókat, így hát gyakran hívott meg szerzőket az üzletébe.

– Alig várom, hogy találkozzam vele! – somolygott Mikki. – Bree, ugye te is izgatottan várod már a dedikálást?

– Szavakkal ki sem fejezhető, milyen izgatottan.

Mikki elkomolyodva nézett rá.

– Most csúfolódsz?

Bree felnevetett.

– Igen. Csúfolódom.

– Nem értem. Van egy könyvesboltod, szereted a könyveket, és utálod az írókat?

– Nem utálom őket, csak nem akarom, hogy bármiféle szerepet játsszanak az életemben.

– Olyan furcsa vagy. – Mikki Ashley felé fordult. – Szerinted nem? Mondd meg neki, hogy állati furcsa!

Ahelyett hogy csatlakozott volna az ártatlan évődéshez, Ashley zavartan elfordította a tekintetét.

– Az az igazság, hogy beszélnünk kellene Hardingról. Pontosabban róla és rólad.

Bree hátrébb húzódott, hogy jobban lássa Ashley-t.

– Miről beszélsz? Hisz soha nem találkoztam a bátyáddal. – Ami azt jelenti, hogy nem lehet semmi gond. Hacsak… – Különleges bánásmódra van szüksége? – kérdezte nagyot sóhajtva. – Kizárólag sárga M&M’s drazsét eszik, netán csakis Waterford kristálypohárban felszolgált francia kecsketejjel képes oltani a szomját?

– Semmi ilyesmi – rázta a fejét Ashley, ám továbbra is aggódó volt a hangja. – Harding remek ember, és tudom, hogy kedvelni fogod. – A lány a pezsgőspohara köré fonta az ujjait. – Én csak… Szóval attól félek, mi fog történni, ha…

Bree Mikkire nézett, aki megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs, miről beszél – vallotta be.

– Nekem sem. Ashley, kedvesem, nem ártana, ha kicsit világosabban fogalmaznál.

Ashley vett egy nagy levegőt.

– Attól félek, hogy bántani fogod.

– Én? A bátyádat?

Mikki felvonta a szemöldökét.

– Nem is tudtam, Bree, hogy jártas vagy a harcművészetekben.

Ashley feltápászkodott, és rájuk meredt.

– Komolyan beszélek. Harding a bátyám, és nagyon szeretem. Már így is elég sok mindenen ment keresztül, nem akarom, hogy még többet szenvedjen. Ha úgy láttad volna őt, ahogy én láttam a baleset után, te is védelmeznéd.

Bree is felállt.

– Ashley, sajnálom, hogy elvicceltük, ne haragudj! Ígérem, befejezem az élcelődést, de még mindig fogalmam sincs, miért vagy ilyen feldúlt.

– Össze fogod törni a szívét. – Ashley többször pislogott, mintha vissza akarná tartani a könnyeit. – Gyönyörű vagy, vicces és szexi, minden férfi téged akar.

– Kivéve Sethet – mutatott rá Mikki. – Seth csak téged lát, Ashley.

– Oké, persze, de minden más pasi téged akar, és Harding beléd fog esni. Lefekszel vele, aztán dobod, ő meg összeomlik. Tudom, hogy erősnek tűnik, de valójában olyan sebezhető! – Ashley nyelt egyet. – A barátnőm vagy, és fontos vagy nekem, de ő mégiscsak a bátyám. Kérlek, ne törd össze a szívét!

Bree bámult rá, nem tudta, mit mondjon. Vagy mit gondoljon, vagy éppenséggel mit érezzen. Tetszett neki az a rész, hogy ő szép és szexi, de a feltevés második felének már kevésbé örült. Elcsábítja Hardingot, csak hogy utána kirúghassa? Mintha valami szörnyeteg lenne, aki sebezhető férfiakra vadászik! Egy jégkirálynő, aki összetört szíveket, tönkretett életeket hagy maga után…

Tiltakozni akart, hogy a szerelmi élete csak rá tartozik. Különben is, mindig tisztázta a feltételeket, amikor összejött egy pasival. Ha nem hiszik el, hogy nem akar mást tőlük, csupán szexet, az az ő bajuk, nem? Bree soha nem ígért többet, mint amennyit adni tudott. Világosan megmondta, mennyi időt szán az életéből erre a kapcsolatra, és ha kiderült, hogy az illető férfi komolyabban veszi a dolgot a kelleténél, akkor véget vetett a dolognak, még mielőtt bármi elkezdődött volna.

De nem ez volt a lényeg. Ashley nem akarja, hogy Bree összetörje Harding szívét. Vicces, hogy az ő, Bree érzései miatt soha senki nem aggódik… Bár ezt tulajdonképpen már megszokta. Mindig egyedül volt, neki kellett megvédenie magát, mert senki nem tette meg helyette.

– Még soha senkit nem bántottam szándékosan – mondta halkan.

Ashley összerezzent.

– Tudom. Nem akartalak felzaklatni. Csak tudod, Harding egy átlagos fickó, te pedig… te vagy.

– Nem minden srác esik belém, akivel lefekszem – mentegetőzött Bree.

– A legtöbb igen. – Ashley a háztömb végén lévő szörfbolt felé bökött. – A Szomorú Fickóval például még januárban feküdtél le, és még mindig búsul utánad.

– Ó, szegényke – tette hozzá Mikki halkan. – Szegény Szomorú Fickó!

Bree egy „ezzel nem segítesz” pillantást vetett rá, de Mikki észre sem vette. Erre Ashley felé fordult.

– Sajnálom, hogy aggódsz Harding miatt – mondta. – Hidd el, nem akarom megnehezíteni a dolgodat, és semmiképpen sem akarom bántani a bátyádat. Megígérem, hogy nem is találkozom vele. Jó lesz így?

Ashley megrázta a fejét.

– Ne tégy ígéreteket. Ez nem helyes. És nem is életszerű. Harding itt él a városban. Az egyetlen ok, amiért eddig nem találkoztál vele, hogy rengeteget utazik. De mi ketten egy üzlethelyiséget bérelünk, szóval most, hogy a fivérem visszatért, garantáltan találkozni fogtok. – Sóhajtott egy nagyot. – Csak annyit kérek, hogy ne törd össze a szívét!

– Nem fogom.

Mikki felállt.

– Milyen vicces lenne, ha Harding törné össze az övét? – nevetett. – Tudom, hogy ez soha nem történhet meg, de azért nagy poén lenne, nem?

– Nem – szögezte le Bree.

– A te szempontodból tényleg nem, elismerem. Rendben, akkor ezt megbeszéltük. Ideje egy nagy, csoportos ölelésnek, nem?

Mikki széttárta a karját. Ashley odasietett, míg Bree egy pillanatig habozott. Természeténél fogva nem volt ölelkezős típus, ellentétben Mikkivel, akinek ez a mozdulat olyan természetesen jött, mint a lélegzetvétel. Bree erőt vett magán, és közelebb lépett.

Néhány másodpercre összeborultak, aztán szétváltak, és visszaültek a takaróra. Ashley megemelte a poharát.

– Remek ez a pezsgő. Különben Sethtel holnap újabb esküvőre vagyunk hivatalosak. Az unokatestvére házasodik. – A poharát egyenesen tartva a hátára fordult. – Nem tudom, mi van mostanában, de folyton esküvőkre járunk. A nyári hónapokban átlagosan havi három lagzi vár ránk.

– Az életeteknek ebben az időszakában vagytok – magyarázta Mikki. – Aztán évekig nem hívnak egyetlen esküvőre sem. Engem már csak néhány év választ el attól, hogy a második esküvős kör elkezdődjön. Amikor a gyerekeim és a barátaik párra találnak.

– Soha nem gondoltam, hogy vannak esküvős időszakok az ember életében – jegyezte meg Bree. – De igazad lehet.

Egy örökkévalóság óta nem vett részt esküvőn. Nem mintha hiányoztak volna neki. Nem hitt a fogadalmakban, a holtomiglan-holtodiglanban, az örök szerelemben. Többé már nem. Pedig talán kellett volna, elvégre a szülei most is ugyanolyan szerelmesek egymásba, mint a legelső napon. De a saját házassága szertefoszlatta minden illúzióját. Már nem gondolta, hogy a szerelem számára is benne van a pakliban.

– Reggel benn leszek a boltban – mondta Mikki, és ellenőrizte, mennyi maradt az üvegben. – Aztán a nap hátralévő részében a megrendelésekkel foglalkozom. Vasárnap délután Perryvel grillpartit rendezünk, amire mindkettőtöket várlak. Amolyan iskola végi, nyár eleji buli, a gyerekeink barátait is áthívtuk.

Ashley felült.

– Hogy tudtok Perryvel ilyen dolgokat együtt csinálni? Hiszen elváltatok.

– Igen, de közös gyerekeink vannak, úgyhogy nincs menekvés. Különben is, nem azért váltunk el, mert utáltuk egymást. Csak más dolgokat akartunk az élettől.

Bree odatartotta a poharát, hogy Mikki tölthessen még bele egy keveset.

– Egy dolgot azért árulj el! Érdekelne, hogy Perry tud-e Earlről?

Mikki felnevetett.

– Nem. Earl nem olyasmi, amiről szívesen beszélnék egy férfival. A barátnők mások. Ők nem ítélkeznek.

Ashley elmosolyodott.

– Már megszoktam, hogy rendszeresen emlegeted, de amikor először mondtad, hogy van egy Earl nevű vibrátorod, megdöbbentem.

– Nekem nincs vele semmi bajom – mormolta Bree.

Mindenki éljen úgy, ahogy neki jó…

Ő inkább a hús-vér férfiakat szerette, de Mikki nem volt az a „használd és dobd el” típus. Bree meg tudta érteni, hogy szüksége van egy Earlre az életében.

– Ki kellene próbálnod egy Earlt, mielőtt véleményt alkotnál – bizonygatta Mikki. – Szexuálisan többet nyújt, mint eddig bárki. Megbízható, önzetlen és fáradhatatlan.

– Én akkor is Sethet választom – dünnyögte Ashley.

Bree bólintott.

– Én is inkább a valódi péniszre szavazok, de ezt minden ítélkezés nélkül mondom.

– Köszönöm – biccentett Mikki. – Earl meg én boldogok vagyunk, és csak ez számít.

Ashley fojtottan felnevetett.

– Te nyertél. – Megemelte a poharát. – Earlre! És arra, hogy soha ne fogyjon ki belőle az elem!

2. FEJEZET

– Ajaj! Elfintorodtál… Ennyire rossz?

Ashley Burton mindent megtett, hogy el ne nevesse magát.

– Nem akarok túlzottan kritikus lenni – suttogta Sethnek. – Tudom, hogy az unokatesódék kevés pénzből gazdálkodnak. De attól tartok, Mikki kifinomult ízlése kezd hatással lenni rám. – Újra belekortyolt a pezsgőbe, és megpróbált jó képet vágni a túlságosan édes italhoz. – Igen, ennyire rossz.

– Csak a koccintáshoz kell meginnunk.

– Hála az égnek!

Néhány hónappal ezelőtt Ashley nem tudta volna megkülönböztetni a jó pezsgőt a pocséktól, de mióta bérlőtársak lettek Breevel és Mikkivel, mintha gyorstalpalón elvégzett volna egy borkóstoló tanfolyamot.

Még szerencse, hogy a többi vendéget a legkevésbé sem érdekli a pezsgő minősége, gondolta vigyorogva. Egyszerűen csak örülnek, hogy végignézhetik a barátaik esküvőjét, élvezhetik az ingyenételt és a jó társaságot. Ashley mindenekelőtt Seth társaságát élvezte, és értékelte, hogy a barátjának nincs kifogása az esküvők ellen. Pedig a pasik többsége nem rajong a lagzikért.

A mai esemény Redondo Beachen volt, egy nagy házban a Pacific Coast Highway mellett. Az óceánra nem lehetett rálátni, de kellemes volt a környék, és rengeteg hely állt a vendégek rendelkezésére. A DJ jó volt, a büféválaszték ellen sem lehetett semmi kifogás, és Ashley úgy tervezte, később táncolni is fognak Sethtel.

A barátaik, Krissy és Karl csatlakoztak hozzájuk. Karl körbenézett a tömegben, és vágott egy grimaszt.

– Elegem van az esküvőkből! – morogta. – Ez már a harmadik az idén, és még csak június van. Szinte minden második hétvégén esküvőre járunk.

– Imádom az esküvőket! – mutatott rá Krissy. – Te pedig szeretsz engem.

– Na igen. Pontosan emiatt vagyok itt. – Karl a szemét forgatta. – Miért nem élvezik a nők inkább a baseballmeccseket?

Seth átkarolta Ashley derekát.

– Gondolj úgy az esküvőre, mint a menyasszony és a vőlegény egymás iránti szerelmének fizikai megnyilvánulására.

Karl felnyerített.

– Ma este bőven lesz fizikai megnyilvánulás, annyi szent.

Krissy oldalba bökte a férfit.

– Karl, nyilvános helyen vagyunk. Ne légy közönséges!

– Érdekes, máskor szereted, ha közönséges vagyok.

Seth megrázta a fejét.

– Oké, akkor én most megmutatom a gyönyörű barátnőmnek az asztalunkat, és leülünk.

– Karl formában van ma – állapította meg Ashley, amint hallótávolságon kívül értek. – A jelek szerint nagyon nem kedveli az esküvőket. És veled mi a helyzet? Neked is eleged van már belőlük?

Seth megrázta a fejét.

– Nekem teljesen mindegy, hol vagyok, ha veled lehetek.

– Ez egy politikailag korrekt válasz volt – kuncogott a lány.

Seth az ajkával megcirógatta Ashley száját.

– Te vagy a csajom. Az a dolgom, hogy boldoggá tegyelek, nem?

– De igen!

Miközben beszéltek, a tekintetük egybekapcsolódott, és a lány látta a szerelmet Seth szemében. Valaki nekik ütközött, és ez megtörte a varázst, de a lánynak még akkor is boldog mosoly játszott az ajkán, amikor átvágtak az előcsarnokon.

Seth olyan remek fickó volt! Egyáltalán nem rejtette véka alá, mennyire fontos neki Ashley. Már majdnem három hónapja együtt éltek, és a szerelmük egyre csak erősödött.

A lány arra számított, hogy Seth hamarosan megkéri a kezét, és a kapcsolatukban új korszak kezdődik.

Megtalálták a helyüket, és bemutatkoztak az asztaltársaiknak. Miután a csevegés elhalkult, Seth Ashley-hez hajolt.

– Ugye emlékszel, hogy hétfőn és kedden nem leszek a városban? – kérdezte, és megfogta a lány kezét.

– Igen. Elküldted nekem a repülőjegyed másolatát és a hoteled adatait. Kétszer is.

– Csak biztos akarok lenni benne, hogy tudod, hol vagyok.

Ashley megsimogatta a férfi kezét.

– Édesem, néhány hónapja GPS-nyomkövetőt tettem a karodba. Mindent tudok rólad.

Seth nevetett.

– Tényleg? Mikor csináltad?

– Természetesen akkor, amikor mélyen aludtál.

– Nem kell kémkedned utánam. Nincsenek titkaim előtted.

Ami valószínűleg így is van, gondolta a lány. Seth a Too Many Names Productionsnek dolgozott – vagyis egy neves produkciós cégnek. Nem a filmgyártásban, hanem az üzleti oldalon tevékenykedett, több produkció költségvetését irányította. Ha el kellett magyaráznia, mit is csinál, azt szokta mondani, hogy ő az a fickó, aki meggyőzi a rendezőt, hogy nem, nem hozathat három oroszlánt és egy gorillát egy harminc másodperces felvételre, még akkor sem, ha az „szuperül nézne ki”.

A munkája néha azzal járt, hogy el kellett repülnie forgatási helyszínekre, hogy a könyvelést ellenőrizze. Általában az egyik munkatársát küldte, de a nagy költségvetésű filmeknél ő maga szerette ezt intézni.

– Akkor megleszel egyedül? – kérdezte a férfi.

– Persze. Harding hétfőn kapja meg a bérelt házát, én meg segítek neki berendezkedni. Kedden pedig a szokásos önkéntes munkámat végzem a TVK-nál. Nem lesz semmi baj.

– De hiányozni fogok?

Ashley rámosolygott Sethre.

– Minden pillanatban. – Közelebb hajolt hozzá. – Ha hazaérünk, nem akarod véletlenül fizikailag is jelét adni a szerelmednek?

A férfi felnevetett, majd magához húzta.

– Nagyon reméltem, hogy lesz módom rá.

Mikki Bartholomew maga is belátta, hogy a hajvágás nem volt jó ötlet. Illetve valójában nem is az évente kétszer esedékes igazítással volt baj. Hanem azzal, hogy tegnap kicsúszott a száján az „Ezúttal csináljunk valami mást!” mondat, amit általában meg szokott bánni az ember lánya.

Kilencven perccel később még mindig szőke volt, de a haja már a válláig sem ért. Próbálta bebeszélni magának, hogy a rövidebb frizurától fiatalabbnak és vagányabbnak tűnik, de ezt maga sem hitte igazán.

– Lehetett volna több eszem! – korholta magát, miközben a hatégős tűzhelyén a főtt burgonyát böködte. – Nem lett volna szabad fodrászhoz mennem, amikor ilyen nyugtalan vagyok.

Mindig azt mondta a gyerekeinek, hogy ha nincsenek a helyzet magaslatán, véletlenül se csináljanak semmi visszavonhatatlant. Persze a haja idővel visszanő, de az idétlen frizura addig is állandóan emlékeztetni fogja arra, hogy megszegte a saját, nagyon is észszerű szabályát.

A mikrohullámú sütő órájára pillantott. Adott még egy percet a krumplinak. A szalonnát már megsütötte, a zsiradékot félretette. A szalonnás krumplisalátája nem valami egészséges, de végtelenül finom, és mindenki imádja. A hamburgerpogácsákat előkészítette a grillhez. A vegaburgerek készen érkeztek, úgyhogy azzal nem volt gondja. Amint a krumplisaláta bekerül a hűtőbe, nekilát a kukoricasalátának, majd elkészíti a zöldsalátát. A csirkét még be kell pácolnia, de az nem tart sokáig. Perry hozza az üdítőt és a sört, jég van bőven, a desszertet pedig Ashley hozza, illetve van még egy csomó fagyi a garázsban lévő fagyasztóládában.

– Azt hiszem, minden meglesz időre – motyogta, majd felkapott két konyharuhát, aztán a mosogatóhoz cipelte a nehéz fazekat.

Körülbelül harminc ember volt hivatalos a délutáni összejövetelre. A volt apósa, a volt anyósa, az anyja, a két gyereke, a barátaik, Perry, valamint Bree, Ashley, Seth és ő együtt fogják ünnepelni a nyár kezdetét. Miután lecsöpögtette a karikára vágott krumplit, egy hatalmas tálba dobta, és ráöntötte a szalonnazsírt. Aztán összerázta, megszórta a sült szalonnával, és betette a garázsban álló régi hűtőbe. Amikor visszatért a konyhába, Sydney-t, a nagylányát a konyhaszigetnél találta, egy bögrével a kezében.

Mikki elmosolyodott.

– Mit csinálsz itt ilyen korán? Alig múlt kilenc.

A lánya nevetett.

– Nagyon vicces. Kicsit korábban akartam kelni, hogy segítsek. – Elfojtott egy ásítást. – Hadd igyam meg a kávémat, aztán állok rendelkezésedre!

A tizennyolc éves Sydney talán a legokosabb ember volt, akit Mikki ismert – épp a második félévét zárta le a Stanfordon. Egy évvel korábban érettségizett, és nem hallgatott az anyjára, nem maradt a gimiben az utolsó évre, hogy kiélvezhesse a végzőslét minden örömét, például részt vehessen a végzősök bálján. De Sydney nem volt átlagos tinédzser. Neki tervei voltak, és minél előbb el akarta kezdeni a felnőtt életet.

Sydney felemelt egy kerámia névjegykártyatartót.

– Ez most komoly, anya? – kérdezte, és megfordította, hogy Mikki elolvashassa az elején virító szöveget.

„Ebben szalonna van. Nem vegetáriánus.”

– Szeretném, ha mindenki tisztában lenne a dolgokkal – mondta Mikki. – Legalább két barátod vegetáriánus.

– Ők egyenek salátát! Ráadásul tudom, hogy vettél nekik vega hamburgert.

– Igen, de nem ehetnek kizárólag salátát. Nem is értem, miért nem támogatod őket. Hiszen mégiscsak a te barátaid!

– Mert butaságnak tartom a mániájukat. Húsevő világban élünk.

– Nem igaz. Mi, emberek mindenevők vagyunk. Azt hittem, hogy a Stanfordon a tanáraid legalább ezt megtanították neked. Vissza akarom kapni a pénzem.

– Már késő! – nevetett Sydney. – Már mindet elköltöttem tankönyvekre és kávéra.

Mikki a lépcső felé mutatott.

– Menj zuhanyozni, és öltözz fel. Reggeli után segíthetsz nekem, de nem kell sietni. Mindent kézben tartok.

– Mint mindig. – Sydney felállt, és nyújtózott egy nagyot. – De azért hamarosan jövök.

Mikki nézte, ahogy a lánya elsétál, és irigykedve figyelte karcsú csípőjét meg keskeny derekát. Sydney-nek sikerült megmenekülnie a nagy mell és a hízási hajlam családi átkától. Will örökölte az apja magasságát és széles vállát, így Mikki egyedül maradt a kilókkal folytatott küzdelmében. Ez a való életben azt jelentette, hogy ma például csak a legkisebb adagot engedhette meg magának a krumplisalátából.

Belépett apró irodájába, és várt, amíg a laptopja életre kelt. Rápillantott az e-mailjeire, aztán azt kívánta, bárcsak ne tette volna. Felülről a harmadik üzenet ugyanis, közvetlenül a Zappos kiárusításáról szóló értesítés alatt, egy emlékeztető volt, miszerint esedékes a szeptember végi párizsi útjának a kifizetése.

Mikki vágott egy grimaszt, aztán rákattintott az e-mailre, és elolvasta a vidám üzenetet, amely tele volt ígéretekkel, hogy milyen mesés lesz az út, mennyit fog lelkiekben gazdagodni a sok-sok látnivalónak köszönhetően.

– Miért gondoltam vajon, hogy ez jó ötlet? – morfondírozott.

Persze ezt a kérdést még azelőtt kellett volna feltennie, hogy befizette a foglalót. Nem mintha nem akarta volna látni Párizst. Nagyon is akarta. Csak nem egyedül.

Két évvel ezelőtt már járt Londonban szintén magányosan, és rájött, hogy nem szeret egyedül utazni. Szeretett volna olyan bátor, önmegvalósító nő lenni, aki vitézül besétál egy idegen ország éttermébe, és kér egy egyszemélyes asztalt. Valójában nyomorultul érezte magát, és nem győzött dühöngeni, amiért nem képes többre. Számolta a napokat a hazatérésig.

Ezúttal egy olyan irodánál jelentkezett be, amely egyedülálló nőknek szervezett túrákat. Tizenkilenc másik magányos lélekkel együtt fedezheti fel Párizs nevezetességeit.

Őszintén szólva egyáltalán nem így képzelte a jövőt, amikor Perryvel három évvel ezelőtt elváltak. Többet akart, mint egymás mellett létezni a gyerekei apjával, miközben Perry arra vágyott, hogy Mikki hagyja végre békén, ne nyaggassa folyton, hogy csinálják ezt, vagy utazzanak el végre. Az asszony be szerette volna járni a világot, új hobbit akart találni, fejlődni vágyott. A férje ellenben régi autókat akart bütykölni a barátaival, meg sportközvetítéseket nézni.

A válás azonban nem csak Perry makacssága és érdektelensége miatt következett be. Mindketten hibásak voltak. Mikkit túlságosan lefoglalta az új vállalkozása és a gyerekek. Türelmetlen volt, és nem figyelt úgy, ahogy kellett volna. De azt feltételezte – nyilvánvalóan tévesen –, hogy három évvel később már sínen lesz az élete.

– Nem akarok egyedül Párizsba menni – suttogta.

Persze valószínűleg összebarátkozna néhány nővel, de az utazással kapcsolatban nem voltak jó érzései. Nem mintha attól tartott volna, hogy kifejezetten rossz lesz a kiruccanás, inkább csak attól, hogy nem olyan lesz, mint remélte.

Nyilván az emiatt érzett nyugtalanság is hozzájárult, hogy kimondta azt a bizonyos mondatot a fodrásznál.

Rákattintott a lemondási feltételekre, és elolvasta a részleteket.

Visszakaphatja az előleg kilencven százalékát, ha a következő két napban lemondja az utat. Vagyis csupán ötven dollárt veszítene.

Miután elmentette az e-mailt, becsukta a laptopját, és visszament a konyhába. Nincs több hirtelen felindulásból meghozott döntés, emlékeztette magát. Át fogja gondolni, miért akart Párizsba menni, és hogy ezek az okok elégségesek-e ahhoz, hogy bevállalja az utazást.

Ha nem, akkor lemondja. Nem az ötven dollár a lényeg. A nagyobb probléma az, hogy valami történt vele, és ki kell találnia, mi az, mielőtt valami sokkal nagyobb meggondolatlanságot csinál egy szerencsétlen hajvágatásnál.

Tizenegyre Mikki készen állt a siserehad érkezésére. Will, a kisebbik gyereke, tíz óra tájban betévedt a konyhába, de a későn kelésért bőven kárpótolta anyját azzal, hogy tányérokat, poharakat és evőeszközöket rakott ki, majd nagy, szabadtéri napernyőket helyezett el az összecsukható asztalok körül.

– Segíthetek még valamit, anya?

Will az ajtókeretnek támaszkodva tette fel a kérdést, mintha képtelen lenne megtartani a saját súlyát.

Még csak tizenhat éves volt, de máris nagyon magasra nőtt a nyakigláb fiatalember. Annyit evett, hogy az egy átlagos, négytagú családnak is becsületére vált volna, és a szobája kitakarításáról az volt az elképzelése, hogy ha mindent az ágy alá tuszkol, akkor kész a rend, de nagyon rendes gyerek volt. Jó természetű, figyelmes és segítőkész – bár ezt erősen titkolta a barátai elől –, emellett a tanulást sem hanyagolta el.

Mikki elmosolyodott, és megkérdezte:

– Ezúttal mi vár rád?

– Apa azt mondta, nézhetnénk új kerekeket a kocsimra. Tudod, a születésnapomra. Szeretnék szétnézni a neten, mielőtt ideér.

– A kocsidnak tudtommal már vannak kerekei. Négy darab. Miért kellene több?

Az asszony mindent megtett, hogy ne legyen kötekedő a hangja, de Will lassú vigyora elárulta, nem járt sikerrel.

– Ugyan, anya! Nagyon jól tudod, miről beszélek.

És tényleg tudta, hogy a kerékre gumiabroncs is kell, de mindig élvezte, ha heccelhette a fiát.

– Oké. Ha te mondod. De amikor legutóbb beszéltem apáddal, azt mondta, hogy a születésnapodra egy pulcsit akar venni.

– Teljesen kizárt. Senki nem vesz nekem pulóvert.

Will odament hozzá, és átölelte. Még növésben volt, de máris jócskán az anyja fölé tornyosult.

Az apja még száznyolcvan centi sem volt, így a fiú a magasságát valamelyik felmenőjétől örökölhette.

– Menj, foglalkozz a kerekeiddel! – mondta neki Mikki, amikor a gyerek hátralépett. – De ha megérkeznek a vendégek, gyere le a földszintre, kérlek! – Elmosolyodott. – Különben felküldöm nagyanyádat, hogy segítsen kitakarítani a szobádat.

– Soha nem tennél ilyet.

– Erre azért ne vegyél mérget.

– Te mindig fedezel. Az anyukák már csak ilyenek.

Azzal Will elsétált. Mikki mosolyogva fordult a konyha felé.

Körülbelül húsz perccel később kinyílt a bejárati ajtó.

– Én vagyok az! – kiáltotta a volt férje, ahogy becsörtetett a konyhába, mindkét kezében szatyrokkal. – Van még ugyanennyi a kocsiban – magyarázta, a pulton hagyta a szatyrokat, majd visszasietett oda, ahonnan érkezett.

– Neked is szia! – kiáltott utána Mikki, és megrázta a fejét, miközben jeget töltött a nagy hűtőládába, amit a szabadtéri partikhoz használtak.

Évekkel ezelőtt vették, és Perry épített egy kerekeken guruló faállványt, hogy tele állapotban is mozgatni lehessen.

Még több jeget és italokat rétegezett bele, Perry pedig hamarosan visszatért a további szatyrokkal.

– Azt mondtad, körülbelül harmincan leszünk? – érdeklődött.

– Nagyjából.

– Jól van. Akkor biztosan elég lesz ennyi ital. A maradék sört, ha lesz olyan, majd hazaviszem, az üdítőt meg itt hagyom a gyerekeknek.

Pontosan tudta, hogy Mikki nem iszik cukros üdítőket. Ha már vállalja a fenéknövelés kockázatát, azt valami sokkal izgalmasabb dolog miatt teszi, például egy pohár chardonnay és egy szelet jó zsíros brie kedvéért.

Perry addig adogatta az italokat, amíg a hűtőláda meg nem telt, aztán a maradékot berakta a hűtőbe. Könnyed biztonsággal mozgott a házban, hiszen nem is olyan régen még ő is itt lakott.

Akkor vették a házat, amikor Mikki Sydney-t várta. És amikor három évvel ezelőtt elváltak, az asszony kivásárolta Perryt. A férfi szülei úgy döntöttek, egy kisebb lakásba költöznek, így Perry kibérelte a házukat, három háztömbnyire innen. A gyerekek felváltva töltöttek egy-egy hetet az apjukkal, illetve az anyjukkal, és ez a megoldás tökéletesnek bizonyult. Will az apja régi szobájában aludt, amikor ott lakott, Sydney-nek pedig a nagyi varrószobájából alakítottak ki egy hálószobát, amiben Mikki is segített.

Az asszony nem volt büszke arra, hogy a házassága kudarcot vallott, de arra igen, ahogyan Perryvel kezelték a válást. Barátok maradtak, gondoskodtak a gyerekeikről, és sikerült megőrizni a jó viszonyt a távolabbi családtagok között is. Perry apja még mindig a lányaként hivatkozott Mikkire, az anyja, Lorraine pedig továbbra is nagyon jóban volt Mikki anyjával. Az ünnepeken és a születésnapokon mind a heten együtt vacsoráztak. Karácsony reggelén mindenki megjelent Mikki házánál, hogy együtt bontsák ki az ajándékokat. Szerencsére szerető, összetartó család maradtak a válás ellenére is.

– Csak szólj, ha segítségre van szükséged! – mondta Perry.

Mikki nevetett.

– Kösz, de gyakorlatilag kész vagyok. Később majd úgyis te kezeled a grillt, az bőven elég segítség lesz.

– Nem csak grillezni tudok ám!

Ez kétségkívül igaz volt, hisz Perry már három éve teljes mértékben gondoskodott magáról.

Lorraine eleinte segített neki, de a fia néhány hónap után azt mondta neki, hogy most már egyedül is boldogul.

Mikki lopva a volt férjét tanulmányozta. Átlagos magasságú, erős testalkatú, sűrű szőke hajú, barna szemű. Nem különösebben jóképű, de nem is csúnya, ugyanakkor szolid és tisztességes. Ráadásul nagyon megnyerő a mosolya. Mikki annak idején ebbe a mosolyba szeretett bele.

Hallotta, hogy egy autó áll meg a ház előtt.

Perry a bejárati ajtó felé indult, és a szüleivel, Lorraine-nel meg Chettel, valamint Mikki anyjával, Ritával tért vissza.

Mikki szélesen mosolyogva üdvözölte az érkezőket.

– Üdv mindenkinek! Nagyszerű napunk lesz a grillezéshez.

Az apósa nagy öleléssel és egy puszival köszöntötte, de az anyja mereven, tátott szájjal bámult rá.

– Édes istenem, mit csináltál a hajaddal?

Mikki visszafojtott egy sóhajtást.

– Levágattam. Szerintem tökéletes lesz nyárra ez a rövidebb frizura.

– Szerintem meg förtelmes. Fel nem foghatom, mit gondoltál.

Lorraine megveregette Rita karját.

– Ne mondd ezt! A változás majdnem mindig jót tesz. – Melegen Mikkire mosolygott. – Ha neked tetszik, nekem is.

Valamivel diplomatikusabban fogalmazott, mint az anyja, de ez még mindig nem az a mondat, amit az ember lánya hallani vágyik.

– Nekem bejön – mondta Perry, és rákacsintott. – Úgy nézel ki, mint amikor először találkoztunk.

– Ugyan már! Még csak észre sem vetted, hogy fodrásznál voltam!

– De igen.

Mielőtt Mikki rámutathatott volna, hogy Perry ezt egy szóval sem jelezte, Will és Sydney leszaladtak a lépcsőn.

– Sziasztok! Nagyi… nagypapa!

Számos ölelés és puszi következett, akkora volt a lelkesedés, mintha hónapok óta nem találkoztak volna. Igazság szerint a gyerekek az elmúlt héten többször is látták a nagyszüleiket, de Mikki nem akart panaszkodni. Örült, hogy ilyen közel állnak egymáshoz.

Most, hogy az egész csapat megérkezett, nekiláttak az ételek és az italok kihelyezésének. Will és az apja kitolták az italos kádat, míg Lorraine és Rita a salátákkal voltak elfoglalva. Chet begyújtotta a két nagy grillsütőt, és kiabált, hogy szüksége lenne a nagyobbik spatulára. Mikki felügyelt, bár ennyi gyakorlat után már senkinek sem volt igazán szüksége az ellenőrzésre. A hamburgerpogácsákat éppen csak kivették a hűtőből, amikor betoppant az első vendég.

A következő egy óra az érkezések és üdvözlések jegyében telt.

Will és Sydney barátai csapatokban érkeztek, ám ezek a csapatok többnyire párokból álltak. Az újdonsült szerelmesek alig tudták annyi időre elengedni egymást, míg üdvözölték a többieket, ám utána újra egymásra tapadtak, és elindultak a hátsó udvar felé. Sydney-t mindig is jobban érdekelte az iskola és a barátok, mint a párkeresés, Willnek pedig még nem volt komoly barátnője. Mikki tudta, hogy csak idő kérdése, amíg őt is elragadja az első szerelem heve.

Neki nem Perry volt az első szerelme, de ő volt az, akivel először tervezett közös jövőt. Ó, milyen jó lenne újra ilyesmiről ábrándozni! – gondolta vágyakozva. Megélni megint az első randit, az első csókot, az első orgazmust, az első szerelmi vallomást… Nem mintha Earllel nem lett volna tökéletes az orgazmus. Nagyon is az volt. Viszont vele nem lehetett sem ölelkezni, sem beszélgetni szex után.

Ashley és Seth is megérkezett, mindketten nagy kartondobozokat cipeltek, tele nyári színekben pompázó mázas süteményekkel.

– Levágattad a hajad – állapította meg Ashley üdvözlésképpen, és oldalt billentette a fejét. – Merész, de nagyon jó!

Mikki rámosolygott, miközben elvette az egyik sütisdobozt.

– Értékelem az erőfeszítésedet, de tudom, hogy egy katasztrófa a fejem. Csak ne mondd el anyámnak, hogy tudom! Nem akarom, hogy kárörvendjen.

– Nekem tetszik. – Seth arcon csókolta az asszonyt. – Fiatalos.

– Ez volt a cél – felelte könnyedén Mikki.

Átkísérte őket a hátsó udvarra. A zene elég hangosan szólt ahhoz, hogy zavarja a szomszédokat, de Mikki tudta, hogy nem lesz panasz. Az utcában volt egy megállapodás a lakók között – előre szólni kell, hogy kerti buli lesz, és kilenckor befejezni a zajongást. Két napja küldött ki egy csoportos e-mailt, és megígérte, hogy hétre befejezik. Míg Seth és Ashley körbejártak és üdvözölték a többieket, az asszony kirakta a hat tucat süteményt.

– Ebből biztosan maradni fog – vélekedett Perry, amikor odajött, hogy segítsen átpakolni a finomságokat a dobozokból a nagy tálcákra.

– Ashley süteményeiből? Nem valószínű. Kétlem, hogy záráskor egy morzsa is lesz ezeken a tálcákon. Ha haza akarsz vinni párat, azt javaslom, rejtsd el őket a konyhában, amíg van rá lehetőséged.

– Talán meg is teszem. – A férfi összeszedte az üres dobozokat. – Ma nem lesz borkóstoló?

Mikki gyakran tartott vakkóstolókat a partijain. Többféle bort vásárolt, barna papírzacskókba tette a palackokat, és egy-egy korty elfogyasztását követően mindenki megtippelhette, melyik nedű melyik országból való, és melyik a legdrágább. Soha senki sem találta el, még Mikki sem, mindenesetre ez egy szórakoztató módja volt a különböző borok megismerésének és új kedvencek felfedezésének.

– Túl sok kamasz van itt ma – magyarázta Mikki. – Nem akarom, hogy túl nagy legyen a kísértés.

– Jól mondod! – csapott le az anyja, aki épp ebben a pillanatban lépett oda hozzájuk. – Így is túl sokat iszol. Az a sok borkóstolás és pezsgőivás a tengerparton minden pénteken… – Rita lebiggyesztette az ajkát. – Még tanfolyamra is jársz, hogy többet megtudj a borokról!

Mikki felnevetett.

– Igen, anya. Sőt egyszer egy pezsgős tanfolyamon is részt vettem. Élvezem a tanulást, és kedves emberekkel találkozom. Eljöhetnél velem valamikor.

Ezzel az ajánlattal a háta mögött keresztbe tett ujjal állt elő, mert a legkevésbé sem szerette volna, ha az anyja vele tart, és tönkreteszi az egyik kedvenc programját.

– Nem iszom egy rakás idegennel – mondta méltatlankodva Rita, és a hangja megremegett a felháborodástól.

Perry átkarolta egykori anyósát.

– Valószínűleg így lesz a legjobb. Nagyon csinos vagy, Rita. A végén az összes pasi beléd esne, ami elég kínos lenne.

Az idősebb asszony a fejét csóválta, de nem tiltakozott a bók ellen. Mikki egyetértett azzal, hogy az anyja még mindig jól néz ki. Telt idomokkal rendelkezett, akárcsak a lánya, de ragyogó kék szeme és gyönyörű bőre volt. Mindig is vonzó volt – leszámítva az állandóan mogorva, gyanakvó tekintetét.

Mikki elnézést kért, és átsétált az udvaron, miközben a The Beach Boys Surfin’ USA című számát énekelte. Üdvözölte Will néhány barátját, megkérdezte Bethanyt, hogy megy az ápolónőképző, majd egy árnyas asztalhoz odalépve csatlakozott Sydney-hez és Breehez.

Bree kérdőn bámult rá.

– Tudtad, hogy a lányod hamarosan elhagy téged, és átköltözik az ország másik végébe?

– Hallottam hírét.

Sydney belekortyolt az üdítőjébe.

– Ugyan már, Bree! Kalifornia nagyszerű, és szeretem a Stanfordot, de legyünk őszinték: a keleti parton történik minden, ami igazán fontos. Társadalomtudományok terén a Georgetown a csúcs, nekik van a legjobb programjuk. – Letette a dobozt, és elkezdte kipipálni az ujjain a tételeket. – Először kitüntetéssel elvégzem itt az alapképzést, aztán elköltözöm, és beiratkozom a Georgetownra. Jogi diplomát szerzek, és megcsinálom a mesterképzést orosz meg kelet-európai szakon.

Bree nagyot nézett.

– Ezek nagyon komoly tervek.

– Persze. Mert én egy nagyon komoly nő vagyok.

– Mi ennyi idősen még kislányok voltunk – ismerte el Mikki. – És nézd meg, a lányom már kész nő!

Bree elvigyorodott.

– Te még mindig lehetsz lány, ha akarsz.

– Köszönöm.

Bree Sydney felé fordult.

– És aztán mi leszel? Agytröszt? A kormánynak fogsz dolgozni?

– Még nem döntöttem el. Egyelőre csak életem elkövetkező hét évét terveztem meg, úgy döntöttem, a többi ráér. – Sydney felállt. – Segítek apának és nagyapának a grillnél.

Bree figyelte, ahogy elmegy.

– Jézusom, ezt nem hiszem el! Úgy szerez jogi diplomát, hogy közben Kelet-Európa szakon mesterdiplomázik? Van ilyen egyáltalán?

– Úgy tűnik. Ott voltam, amikor megszületett, szóval tudom, hogy az enyém, de sejtelmem sincs, mikor lett ilyen okos. Az apja meg én is jól teljesítettünk az iskolában, és Will se buta, de Sydney egészen más szinten van. Hálás lehetek a sorsnak, hogy jóra használja azt a fene nagy eszét.

– Húsz év múlva lehet, hogy ő irányítja a világot – jövendölte Bree, majd rövid szünetet tartott. – Jól vagy? – kérdezte meg hirtelen.

– Persze. Miért kérdezed?

– Megráncoltad a homlokodat, pedig nem szoktál ilyet csinálni.

Mikki azonnal megdörzsölte a homlokát.

– Ne mondd ezt! Nem akarok olyan lenni, mint az anyám.

– Nem leszel olyan, ne félj!

– Ő ráncolja folyton a homlokát.

– Vegyük úgy, hogy visszaszívtam a megjegyzésemet.

Mikki felvette a diétás üdítőjét, majd visszatette az asztalra.

– Szerinted elmenjek Párizsba?

– Azt mondtad, szeretnél.

– Meggondoltam magam. Rájöttem, hogy nincs kedvem húsz egyedülálló, középkorú nővel utazgatni. Van benne valami szánalmas, nem?

– A koruk miatt, vagy azért, mert egyedülállóak?

Mikki a pázsiton ülő tizenévesek csoportja felé pillantott. Olyan boldogok, gondolta. Olyan ígéretesek. Jared megcsókolta Mattie-t, aztán egymásra mosolyogtak, miközben Mikki nem is tudta biztosan, mit érez, ahogy nézi őket. Veszteséget? Irigységet? Zavarodottságot?

– Azt hittem, mostanra összeszedem magam – vallotta be. – Már három éve, hogy Perry és én elváltunk, és azt hittem, ennyi idő elég lesz ahhoz, hogy…

– Mihez?

– Nem is tudom. Tulajdonképpen elégedett lehetek az életemmel, hiszen szeretem a boltomat, a munkám boldoggá tesz, és a gyerekek is jól vannak. Csak nem akarok Párizsba utazni egy csomó nővel, akit nem ismerek.

Bree belekortyolt a sörébe. Csak néhány évvel volt fiatalabb Mikkinél, Mikki mégis gyakran érezte úgy, hogy ő egy másik generációhoz tartozik. Talán mert neki gyerekei voltak, és túl sokat aggódott, míg Bree egyszerűen csak élte az életét, és remekül érezte magát a bőrében. Soha semmi nem zavarta, semmi nem bolygatta meg a nyugalmát.

Valószínűleg az is sokat segít, ha az ember gyönyörű, gondolta Mikki, és igyekezett nem irigykedni. Breenek hatalmas barna szeme volt, sötétbarna, göndör haja a háta közepét verdeste. Karcsú volt, sportos, és töretlen önbizalom áradt belőle – ezt Mikki különösen irigyelte tőle. Bree képes volt besétálni bármelyik bárba, körülnézni, és kiválasztani egy pasit. Tíz perccel később úgy beszélgettek, mint régi barátok, egy órával később pedig már az ágyban voltak.

Mikki el sem tudta képzelni, hogy ilyesmit csináljon.

Soha nem tudott volna beszélgetni egy idegen férfival. Nem tudta volna, mit mondjon, és folyton zavarba jött volna. Már a gondolattól is összeszorult a gyomra.

– Te alapvetően egy konzervatív nő vagy – mondta Bree. – Ragaszkodsz a hagyományos, régimódi értékekhez. És ez nem kritika a részemről, egyszerűen csak ténymegállapítás. Nem akarsz egy csomó nővel Párizsba menni, mert nem így képzelted el ezt az utazást. Egy férfival akarsz a világ egyik legromantikusabb városába utazni, egy olyan férfival, akit szeretsz, és aki viszontszeret. Te pedig sajnos magányos vagy. Tudom, ott van neked Earl, de útitársként nem hiszem, hogy olyan sokat tudna nyújtani. – A szája sarka felfelé mozdult.

Mikki a barátnőjére meredt.

– Tényleg ilyennek látsz engem?

– Te látod így magadat. Megpróbálhatod figyelmen kívül hagyni az igazságot, de attól még nem változik semmi. A legtöbb ember konzervatív. Nézd meg Ashley-t és Sethet! Szerintem nem telik bele sok idő, és eljegyzik egymást. A legtöbb ember párkapcsolatban akar élni. Eltartott egy ideig, amíg rájöttél, mit jelent elváltnak lenni, de most már tudod, és készen állsz valami többre. Ezért nem akarsz már Párizsba menni egy csomó szingli nővel.

A felismerések kellemetlenül érintették Mikkit. Igaza lehet Breenek? Tényleg össze akar jönni valakivel?

– Nem tudom – motyogta. – Szerinted egy férfira vágyom? Tényleg?

Bree odahajolt hozzá, és halkabbra fogta a hangját:

– Ne aggódj. Ha megtalálod a megfelelő pasit, akkor sem kell megválnod Earltől. Akár hármasban is csinálhatjátok.

3. FEJEZET

Bree megfeszítette a törzsét, és megtartotta magát, miközben Nicole, a pilatesoktató lassan számolt nyolctól visszafelé. Háromnál már remegett a gyomra. Egyre nehezebben lélegzett.

De amikor Nicole azt mondta: „És most lassan, nagyon lassan ereszkedj vissza”, Bree még kettőig elszámolt, mielőtt lefeküdt volna a padlóra.

A pilatesszéken végzett edzés mindig kihívást jelentett, de Bree éppen ezért szerette. A testmozgás ne lötyögés legyen, hanem nehezen teljesíthető feladat – legalábbis eleinte. Élvezte, hogy minden órán javulást érzékelt, egyre erősebb és ügyesebb lett, függetlenül attól, mit csinált.

– Köszönöm a segítséget – mondta a mellette ülő idősebb nő, miközben letörölte az arcáról az izzadságot. – Még soha nem sikerült a fordított húzódzkodás. – Elnevette magát. – A fenekem nem szeret szembeszállni a gravitációval.

– Az enyém sem – mondta Mikki Bree túloldalán, és a barátnőjére pillantott. – Neked viszont olyan könnyen ment minden! Nehezményezem.

– Gyere gyakrabban az órákra! – javasolta Nicole. – A heti két edzéssel sokkal gyorsabban fejlődnél.

– Igazából nem szeretek edzeni – mondta Mikki vidáman. – Azt hittem, ez egyértelmű.

Mindannyian a stúdió elején lévő öltözőszekrények felé sétáltak. Nicole Bree mellé lépett.

– Köszönöm, hogy segítettél az új lánynak. Te vagy az egyik olyan törzsvendég, akinek a támogatására mindig számíthatok.

Törzsvendég? Hát így látja őt Nicole? Bree meglepődött.

– Ez csak természetes. Örömmel segítek.

– Jairus azt mondta, jól sikerült a szombati dedikálás.

– Ó, igen, minden remekül ment. – Bree belebújt a szandáljába. – A férjed nagyon népszerű az ifjú olvasók körében.

Több mint kétszáz gyerek vett részt a dedikálással egybekötött író-olvasó találkozón.

Jairus felolvasott az új Brad, a sárkány könyvből, aztán aláírta az újonnan vásárolt köteteket. Bree élvezte a káoszt és azt, hogy a nap végén rekordbevételt könyvelhettek el.

Mikki csatlakozott hozzájuk, és nagyokat nyögve a szandáljába csúsztatta a lábát.

– Már ez is fáj. Ez nem sok jót ígér a nap hátralévő részére. – Megdörzsölte a fenekét. – Azt hiszem, eltörtem valamimet.

– Ott nem sok mindenedet törhetted el – nevetett Nicole. – Egy masszázs vagy egy jó meleg, lazító fürdő segíthet az izomláz ellen.

– Nem vagyok az a fürdőzős típus.

– Nem szeretsz se tornázni, se fürdeni? – cukkolta Bree. – Neked mostanában semmi sem jó?

– Már kapásból az sem volt ínyemre, hogy ilyen korán kezdődött az óra. Nem is értem, miként tudtál rávenni, hogy hatra idejöjjek. Én inkább bagolytípus vagyok, délután kezdek élni.

Intettek Nicole-nak, és elindultak kifelé. Mikki ásított, ahogy kiléptek a még mindig csendes utcára.

– Alig kelt fel a nap – panaszkodott.

– Már akkor is világos volt, amikor elindultál otthonról.

Mikki kinyitotta a terepjáróját.

– Tényleg? Végül is előfordulhat. Túl álmos voltam ahhoz, hogy észrevegyem. Találkozunk a boltban!

– Úgy legyen!

Bree beszállt a Mini Cooperjébe, és beindította a motort.

Mikkivel ellentétben ő élvezte a kora reggeli testmozgást. Hetente kétszer járt pilatesórára, és minden csütörtökön csoportos szörfoktatásra. Ezenkívül, amikor ideje engedte, spinningedzésekre is be-beugrott.

Észak felé vette az irányt, Santa Monicának arra a csendes részére, ahol lakott.

Ilyenkor reggel mindenki munkába ment, és az ellentétes irányba, az autópálya felé igyekezett. Bree így kevesebb mint tizenöt perc alatt hazaért.

Egy régi építésű, kétszintes házban élt, melyhez egy kis előkert és egy szimpla garázs tartozott. A nagy terasz és a tágas, gyeppel borított hátsó kert azonban bőven kárpótolta ezért.

Két évvel ezelőtt vette a házat, abból a pénzből, amit Lewis hagyott rá, amikor meghalt. A konyhát azonnal átalakíttatta, de a földszinti kis fürdőre és az emeleti hálószobára is ráfért volna egy felújítás. A hálót néhány hónappal ezelőtt rendbe hozatta, ám a fürdőszobával kapcsolatban nehezen tudott dűlőre jutni. Mégis élvezte a projektet.

Leparkolt, és a hátsó bejárathoz sétált. Miután kinyitotta az ajtót, a kis előszobán keresztül a konyhába ment, és betett egy kávékapszulát a Nespressójába. Másodpercekkel később a gép életre kelt.

Mint sok régebbi Los Angeles-i házban, az ő lakásában is számos egyedi bútor és építészeti elem volt, például a beépített szekrények az étkezőben, meg a polcok és a kandalló a nappaliban. Ez utóbbi inkább dekorációnak volt mondható, mint használati tárgynak, de Breet ez nem zavarta.

A lényeg, hogy ez az ő háza volt. Csak az övé. Nem laktak benne szellemek – legalábbis nem olyanok, akik Breet zavarták volna. Soha nem hozott ide senkit. Főleg nem a pasikat, akikkel lefeküdt.

Egy órával később elkészült a zuhanyzással, az öltözködéssel és a reggelivel. Miután pakolt magának ebédet, a tengerpart felé vette az irányt. Gyönyörű tiszta volt a reggel, a hőmérséklet talán húsz fok körül lehetett. Délre alighanem lesz az harminc is. Ami jó hír neki és barátnőinek, hiszen a meleg idő azt jelentette, hogy sokan lesznek a strandon, ami viszont több vásárlóval kecsegtetett.

Mielőtt a bolt kinyitott, Bree befejezte a heti rendeléseket, és kinyitotta a pénztárgépeket. Rita, az alkalmazottja – mellékállásban Mikki édesanyja – pontosan fél tízkor jelent meg. Az alatt a néhány hónap alatt, amióta Breenek dolgozott, Rita soha egy percet sem késett, és mindig becsülettel ledolgozta a munkaidejét. Bree tisztelte a munkához való hozzáállását, és szórakoztatónak találta Rita világszemléletét.

– Láttad a lányomat? – kérdezte meg Rita üdvözlésképpen, miközben a táskáját a szekrényébe dugta, és felvette a bolti kötényt. – Levágatta a haját, és szörnyen néz ki. Nem is tudom, mit gondolt…

– Láttam Mikkit tegnap a grillezésen és ma reggel a pilatesen. Szerintem remekül néz ki.

Mikkinek bármilyen frizura jól állna, gondolta Bree. A vonzereje a bujaságában és az életkedvében rejlik. A hajától teljesen függetlenül Mikki egyértelműen vonzotta az embereket.

– Szerintem meg borzalmasan. Remélem, rögtön elkezdi megnöveszteni. Szüksége van a sok hajra, hogy ellensúlyozza a csípőjét. – Rita megrázta a fejét. – Az én testalkatomat örökölte, vagyis hízékony szegény.

– Mikki nem kövér.

– Még nem, de könnyen az lehet.

Bree nem tudta megállni, hogy fel ne nevessen.

– Ó, Rita, te vagy az én kis napsugaram!

– Most gúnyolódsz velem? – meredt rá az idősebb nő.

– Csak egy kicsit. Egyéb panasz?

– Nem ízlik a fehér csokiskék áfonyásmálnás muffin.

– De ez a hónap muffinja. Július negyedike közeleg, ilyenkor illik hazafiasnak lenni.

Ashley kitalálta, hogy havonta újfajta muffinnal kedveskedik a vásárlóknak az évszaknak megfelelően: februárban a Valentin-nap miatt vörös bársony muffint kínált, Szent Patrik napja környékén pedig a cukkinis muffint.

– Akkor sem lesz a kedvencem – szögezte le Rita.

– Ashley össze fog törni, de azért biztosan túléli valahogy.

– Most úgy beszélsz, mint Mikki.

Ezt bóknak veszem, gondolta Bree.

– El sem hiszem, hogy a hétvégén újabb dedikálást tartasz. Kettő egymás után… Tudod, hogy ez rengeteg pluszmunkát jelent nekem?

Bree ünnepélyesen bólintott.

– Igen, tudom. Emiatt van is egy kis lelkifurdalásom, úgyhogy úgy döntöttem, szombaton kivehetsz egy szabadnapot.

– Micsoda? – Rita szeme tágra nyílt a döbbenettől. – Nem kell részt vennem a dedikáláson? Annak nem lesz jó vége… Hisz én tartok rendet az olvasók között, nélkülem minden össze fog omlani! Mégis hogy képzeled?

Rita még mindig magában motyogva elsétált. Mikki, aki épp most érkezett, megállt az ajtóban.

– Nem hallottam mindent, de ez is elég volt – mondta együttérzőn. – Anyám formában van.

– Ó, ő mindig formában van – mondta Bree vidáman. – De ne aggódj! Élvezem a furcsaságait.

– Ezt nem igazán értem. Ahogy azt sem, miért vetted fel őt.

– Hihetetlenül megbízható, ért a leltározáshoz, és tényleg sokat segít a dedikálások lebonyolításában.

– De a viselkedése…

Bree tudta, hogy sokan nehezen viselik Ritát, de ő nem tartozott közéjük.

– A te anyád a nyomába se ér az enyémnek – bizonygatta. – Hidd el, hozzám képest te kifejezetten szerencsés vagy.

– Ezt már korábban is említetted, de nem nagyon tudom elhinni. Talán ha egyszer személyesen is találkozom vele…

Talán egyszer, sohanapján, gondolta Bree, de csak bólintott.

Besétáltak az üzlethelyiségbe. Rita, valamint Lorraine, aki Mikkinek dolgozott, kinyitották a nagy üvegajtókat. Odakint már egy tucat vásárló várta, hogy bejusson.

Mikki átkarolta Bree vállát, és megszorította.

– Imádom, amikor sorban állnak.

Mielőtt Bree válaszolhatott volna, egy hétévesforma kisfiú rontott be a könyvesboltba, és egyenesen feléjük tartott. Az arca vörös volt, a szeme tele keserű könnyekkel.

– Nem értünk ide – mondta panaszosan. – Nem értünk ide tegnap a dedikálásra, és nem kaptam könyvet. Pedig az anyukám megígérte.

Bree leguggolt hozzá.

– Észrevettem, Griffin. Hiányoltalak is.

A gyerek a nyakába csimpaszkodva hüppögött.

– Anya tehet róla.

Bree Griffin zaklatott anyukájára pillantott, aki vágott egy grimaszt.

– A nővére táncbemutatója elhúzódott, és a forgalom is szokatlanul erős volt. – A nő arckifejezése könyörgőre vált. – Gondolom, nincsenek extra dedikált könyveitek?

– Ha vannak is, nem nekem vannak dedikálva – motyogta Griffin, és megtörölte az arcát. – Pedig megígérted, anya! Azt mondtad, hogy a születésnapi ajándékom része a nekem ajánlott legújabb Brad, a sárkány. Megígérted!

Az anyja arca elborult.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy sajnálom?

Bree felállt.

– Azt hiszem, ezt helyre tudom hozni – mondta, és rámosolygott Griffinre. – Csak adj egy percet!

Bement a raktárba. Jairus új könyvéből dedikáltatott néhány példányt azoknak a kis törzsvásárlóknak, akik nem voltak ott tegnap este. Kikereste a Griffinnek szánt példányt, betette egy reklámszatyorba, és visszatért a boltba.

– A világ minden kincséért sem okoznék csalódást neked – mondta, miközben átnyújtotta a táskát.

Griffin a könyvre meredt.

– Volt még egy plusz dedikált példány?

– Nézz bele!

A gyerek kinyitotta a könyvet, és meglátta Jairus macskakaparásával, hogy „Griffinnek szeretettel”.

Újra sírni kezdett.

– Benne van a nevem! Nézd, anya! Tudja a nevemet!

Griffin anyja megrázta a fejét.

– Ez hihetetlen! – Bree felé fordult. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg. Megmentetted a napot. – Kicsivel halkabban hozzátette: – És a tekintélyemet a fiam előtt.

– Ez a legkevesebb. Tudod, az összes dedikálásnál előrendelheted a könyvet, így ha nem vagy biztos benne, hogy ideérsz, megíratom a szerzővel, és elteszem neked.

Griffin anyja felsóhajtott.

– Remek ötlet. Köszönöm. – Kinyújtotta a kezét a fia felé. – Gyere, Griffin! Menjünk, fizessük ki a könyvet, aztán irány a baseballtábor! Ma este el is olvashatod az új Brad, a sárkány történetet.

Griffin elmosolyodott.

– Alig várom. Köszönöm, Bree. Te vagy a legjobb!

– Szívesen.

Ahogy a pénztárgéphez kísérte őket, elhaladt Rita mellett, aki elismerőn nézett rá.

– Nagyon értesz a gyerekek nyelvén. Kár, hogy nincs sajátod… Persze az is igaz, hogy a gyerekek általában hálátlanok – tette hozzá, csalódott pillantást vetve Mikkire.

Mikki csak nevetett, és visszatért az ajándékboltba. Bree beütötte a kasszába a könyvet, és közben arra gondolt, hogy neki sosem lesz gyereke. Akkor sem jutott eszébe szülni, amikor Lewis felesége volt, és most meg aztán biztosan nem fog. Tudatában volt a saját korlátainak és a félelmeinek, melyeket gondosan elrejtett a világ elől. Kizárt dolog, hogy egy gyereket kitegyen ennek.

Ashley az utolsó süteményeket és muffinokat pakolta a pékség dobozaiba. Evan és Oscar, a pékek, éjjel kettőkor kezdtek, ahogy a hét minden munkanapján, és fél tízkor végeztek. Evan ezután a TVK-hoz ment, ahol mellékállásban tanácsadóként dolgozott, míg Oscar, egy izmos, negyvenes, tetovált férfi, tíz tucat muffint és bögresütit szállított a Kaliforniai Egyetem területén működő TVK-kávézóba, mielőtt hazaindult.

A hétvégi sütést egy helyi szakácsiskola tanulói végezték.

Egy oktató hozta a diákokat, akik ily módon értékes gyakorlati tapasztalatot szereztek, Ashley-nek szombatra és vasárnapra is volt eladni való sütije, míg a pékek pihenhettek.

Ashley általában korán érkezett a pékségbe, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e. Semmi sem kellemetlenebb, mint hajnali háromkor kifogyni egy hozzávalóból.

Oscar visszatolta a kocsit az ipari konyhába.

– Készen állok, főnök. Akarod, hogy betegyem a muffinokat a kocsidba?

Ashley elmosolyodott.

– Megoldom, de köszönöm, hogy megkérdezted. Jelentkezett a gyümölcsszállítónk, hogy érik a korai cseresznye. Kétládányit rendeltem. Gondoltam, készíthetnénk cseresznyés muffint és azt a cseresznyés-mandulás sütit, amiket mindenki imád. Megnéznéd, hogy minden megvan-e hozzá, amire szükség lesz?

Oscar általában komoly arca mosolyra derült.

– Cseresznye? Remekül hangzik. Szerintem mindenünk megvan hozzá, kivéve talán a mandulát. Majd megnézem, és küldök sms-t.

Miközben beszélt, a lámpa fénye megcsillant borotvált fején, és megvilágította a bal szeme alatti könnycsepptetoválást. Ashley tudta, hogy az ő esetében a tetoválás több mint szeszély – a könnycsepp jelezte, hogy megölt valakit. Oscar közel húsz évig volt rács mögött, ott tanult meg sütni, és a kinti világban is szívesen kamatoztatta volna a képességeit, csakhogy nagyon kevés pékség akart felvenni egy volt bűnözőt. A felügyelőtisztjén keresztül jelentkezett a TVK-nál. Ashley épp bővíteni akarta a Muffins to the Maxet, és adott egy esélyt Oscarnak. Ez három évvel ezelőtt történt. Evan, egy másik volt bűnöző, tavaly érkezett a cégéhez.

Ashley néha elgondolkodott azon, hogyan jutott el idáig. Eredetileg egy átlagos nő volt, a külvárosban nőtt fel. Fizioterapeutának tanult, ám most egy pékséget vezetett, magát a helyiséget a bátyja nonprofit szervezetétől bérelte, és két volt bűnözőt alkalmazott, akik valószínűleg százféle módon el tudták volna tenni láb alól. Nem mintha aggódott volna emiatt. Oscar gondoskodó és hűséges alkalmazott volt, valószínűleg széttépett volna bárkit, aki bántja Ashley-t. Amikor a lány panaszkodott neki az előző barátjára, hogy micsoda bunkó, Oscar felajánlotta, hogy „elintézi”. Látszott az arcán, hogy nem viccel, így aztán Ashley soha többé nem említette neki az exét.

– Dave mondta, hogy Harding visszatér a városba – vetette fel Oscar. – Itt is fog lakni?

– Igen. Kibérel egy házat a közelben, amíg a következő könyvén dolgozik. A gyászról szól, tehát számíts rá, hogy kérdésekkel fog zaklatni. Mostanában mindenkivel ezt csinálja, senki sincs biztonságban. Kivéve engem. Harding balesetétől eltekintve engem eddig elkerült a gyász.

Oscar könnyedén megérintette a karját.

– Ez az egyik oka, hogy még tudok hinni a világban. Remélem, még sokáig így marad.

A lánynak fogalma sem volt, mit válaszoljon erre. A „köszönöm” furcsának tűnt volna, az „én is” pedig meglehetősen nagyképűen hangzott.

– Ma reggel Carrie van a kioszkban – váltott témát hirtelen. – Ha szépen megkéred, talán csinál neked egy tejeskávét.

Oscar arca mintha megkövült volna.

– Dehogy kérem!

– Miért nem? Hiszen kávézol. Vagy a tejeskávét nem szereted? Túl csajos?

– Ne kísértsd a szerencsédet! – morogta Oscar.

– Soha nem bántanál engem. Ami pedig Carrie-t illeti, nagyon kedves lány.

– Túl fiatal.

– Nagyjából egyidősök vagytok.

A férfi sötét szeme megállapodott Ashley arcán.

– Nem az évek számáról beszélek.

Borzongás futott végig a lány gerincén. Időről időre eszébe jutott, hogy semmit sem tud Oscar életéről.

– Szükséged van valakire, aki gondoskodik rólad – mondta határozottan.

– Gondoskodom én magamról.

– Akkor is jó dolog a barátnő, ha másért nem, a szex miatt. Szedd össze magad, Oscar! Flörtölj vele egy kicsit! Tudom, hogy Carrie tetszik neked, és ő is nyilvánvalóan kedvel téged.

– Nem hallak. Mozog a szád, mintha beszélnél, és mégsem mondasz semmit. Hát nem furcsa?

Azzal a férfi kisétált a konyhából.

– Akkor majd írd meg, van-e a pékségben mandula! – kiabált utána Ashley.