Hamisított történelem

Hogyan formálták a világot
a múlt hazugságai?

Otto
English

részlet

A fordítás alapja:
Fake History: Ten Great Lies and How They Shaped the World

Copyright © 2021, Otto English

Fordította: © Kövesdi Miklós Gábor, 2022

Szakmailag lektorálta: Majtényi György

Szerkesztette: Darida Benedek
Borítóterv: Tabák Miklós

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 334 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Helennek, Jamesnek és Sophiának

Tartalom

Bevezető: A történelem gyalogjai

1. Winston Churchill volt Nagy-Britannia legnagyobb miniszterelnöke – Miért emlékszünk szándékosan rosszul a múltra?

2. Régen az emberek azt hitték, a föld lapos – A történelemhamisítás története

3. Nagy-Britannia elveszíthette volna a háborút – Miért irracionális és kontraproduktív a nacionalizmus?

4. A brit királyi család német – Így vakítanak el minket a kétes családi történetek

5. A curry Indiából származik – Az angol konyha és a konyhaangol mítosza

6. A konkvisztádorok lemészárolták az aztékokat – Hogyan lehet fegyverként használni a politikai bocsánatkéréseket?

7. Abraham Lincoln abban hitt, hogy „minden embert egyenlőnek teremtettek” – Tanítás és indoktrináció

8. Hitler meg nem értett művész volt – Az önmagunkról szóló mítosz létrehozásában rejlő erő

9. Ha Napóleon győz, mind franciául beszélnénk – Propaganda

10. Dzsingisz kán könyörtelen barbár volt – Fontos, hogy legyen ellenség

Konklúzió: A régi szép idők szépek voltak

A szerzőről

Köszönetnyilvánítások

Források

Név- és tárgymutató

Magyarázó jegyzetek

Végjegyzetek

Bevezető

A történelem gyalogjai

A nagyszüleim, pusztán azáltal, hogy sokáig éltek, időutazók lettek egy másik korból.

Amikor én ismerhettem őket, utolsó éveikben, a 70-es évek végén, 80-as évek elején, ugyanott laktak, ahol mindig is. Egy kétszobás viktoriánus házban, abban a staffordshire-i bányászfaluban, ahol mindketten születtek az előző évszázadban.

A ház időkapu volt egy másik korba. A társalgót a háborús időkből származó, 1940-es évekre jellemző adománybútorok töltötték meg. Ezt a helyiséget valami nagy alkalomra tartogatták, ami úgy tűnt, soha nem jött el. Ők inkább egy félhomályos hátsó szobában tengődtek, ahol mindig égett a tűz, és szél rázta a kertre és a völgyre néző ablakot.

Nem volt telefon, központi fűtés, és életük nagy részében meleg víz sem folyt a csapból. Kis olajtűzhelyen főztek a konyhában, és a fürdőszobát is csak a 70-es évek elején alakították ki, amikor a nagynéném kierőszakolta. A nagyszüleim szemmel láthatóan gyanakvással tekintettek minden újításra.

Napjaik csöndjét a bejárati kapu nyikorgása törte csak meg, egy szomszéd vagy unoka érkezését jelezve, esetleg a kirendelt ápolónőét, aki azért jött, hogy átkötözze nagyanyám fekélyeit.

Valamikor a 70-es évek vége felé nagyanyám leesett a lábáról, ezért beszereztek egy óriási kórházi ágyat, ami betöltötte a kicsiny szobát. Nagyanyám felült, ha vendég jött, és közben szép lassan elfogyott.

Nem sok minden érdekelte őket. Nagyapám szerette a Norman Wisdom-filmeket, nagyanyám szeretett beszélni − de körülbelül ez minden.

Járatták a Daily Expresst, de úgy tűnt, sosem olvassák, és ha beszéltek is egyáltalán politikáról, még túl kicsi voltam, semhogy felfoghattam volna.

A sötét hátsó szoba sarkában fekete-fehér tévé állt − egyetlen engedményük a modernitásnak −, és a nagyszüleim viszontlátása felett érzett kezdeti izgalom után mindig hamar rám ült az unalom. Elöl húzódott egy alacsony fal, amit átugorhattunk. És a nyikorgó kapu, amin hintáztunk. De ez jelentette az összes szórakozási lehetőséget a tévén kívül, amit ritkán kapcsoltak be.

Néha belopództam a kissé ijesztő elülső társalgóba, és olvasgattam a sarokban porosodó enciklopédiákat. Egyszer rábukkantam a nagyapám pohárban ázó fogsorára, és mivel addig sosem láttam műfogsort, játéknak hittem, és addig bohóckodtam vele, amíg rám nem szólt valaki.

Az egyetlen igazán lenyűgöző holmi a házukban, legalábbis tízéves szemmel, a puska volt. A hátsó szobában, az íróasztal mögött lógott a falon, pont olyan magasan, hogy én ne érhessem el, csak a nagyapám. Szerettem volna rendesen megnézni, még inkább kézbe venni, vagy legalábbis megtudni, miért van ott − de valahányszor rákérdeztem, a felnőttek elnémultak, és témát váltottak.

Mint a legtöbb fiú a 70-es években, én is két dologért lelkesedtem: a Csillagok háborújáért (Star Wars) és az igazi háborúkért. Amikor épp nem a játék puskáimmal és akciófiguráimmal játszottam, vagy nem tettem úgy, mintha a húgom hokiütője fénykard volna, „katonás” képregényeket olvastam, mint a Warlord és a Commando, amelyek a gonosz németek ellen harcoló britek kalandjait mesélték el. Büszke voltam rá, hogy az apám harcolt a II. világháborúban, és még büszkébb, hogy a még mindig élő nagyapám részt vett az elsőben.

Úgyhogy ha már semmivel nem lehetett csillapítani unalmamat, anyám biztatni kezdte nagyapámat:

− Mesélj neki a háborúról, papa!

Nagyapa pedig igyekezett engedelmeskedni. Levett egy képet, amin szoknyás-sapkás egyenruhában áll. Fiatal volt, délceg, egész más, mint a 90 éves öregember, akinek lyukakat égetett a kardigánjába a pipa hamuja, miközben próbált foglalkozni az unokájával.

Szórakoztatásomra elmondta, hogyan zupált be, és masírozott el a háborúba. Hosszasan beszélt a sárról és a lövészárkokról, a zajról és az új barátokról. Néha elővett egy Bibliát, amibe lejegyezte a csaták nevét, amelyekben részt vett: Ypres, Somme, Vimy Ridge. És a barátok nevét, akiket elveszített.

Ahogy beszélt, a hangja elhalkult, és könny futott a szemébe. Előbb-utóbb − őszinte rémületemre − sírni kezdett, amikor is nagyanyám, aki az ágyából szemlélte az eseményeket, felcsattant:

− Már megint a háborúról mesél? A háború a mániája. Ne dumálj a háborúról, Martin! Senkit sem érdekel! − mondta, vagy legalábbis valami hasonlót.

Néhány kínos perc után otthagytam őket, és miközben anyám igyekezett megnyugtatni a szüleit, én inkább hintáztam egyet a kapun a húgommal, és azon gondolkoztam, mi volt ez az egész.

Egyvalami világos volt. Nagyapám történetei kicsit sem hasonlítottak a képregényekre. Egyik sem ért fel a Warlordhoz. Hogy őszinte legyek, kicsit csalódott voltam. Nem érdekeltek a cimborái, a sár és a tetvek. Közelharcról akartam hallani, arról, kiket lőtt le, és hogyan találkozott személyesen olyanokkal, akik között ott lehetett akár Adolf Hitler is, még mielőtt elhíresült.

Mindenki tudta, mekkora buli a háború, de a nagyapám csak sírni tudott, amikor beszélt róla.

Nagyanyám 1985 telén halt meg, nagyapám néhány héttel később. Időközben a szüleim megvásárolták az öreg házat, és felújították. Kibontották a két szoba közti válaszfalat, konyhát alakítottak ki, bevezették a központi fűtést, és építtettek még egy szobát az emeleten. A nagyszüleim otthonára hamarosan már csak a tíkfa kandallópárkány emlékeztetett, és egy folt a jobb oldalán, ahol lekopott a politúr, mert a nagyapám több mint 70 éven keresztül rendszeresen rátámaszkodott.

Miután elmentek, a nénikéim, a bácsikám, de még az anyukám is egyre nyíltabban beszélt róluk. A nagyapám, mint kiderült, nem volt mindig az a kedves öregúr, akinek én ismertem. Fiatalabb korában szörnyen indulatos volt, és egyszer egy vita után fához kötözött egy helybéli férfit.

Senki sem merte kiszabadítani az illetőt, és egész éjjel hallatszott szegény lélek könyörgése:

− Martin, Martin, kérlek, engedj el!

Bizarr történet volt, ami nyilván nagyon hatott anyámra, aki újra és újra elmesélte.

A németek iránt nagyapám szinte engesztelhetetlen gyűlöletet érzett. A II. világháború végén az akkor tinédzserkorú nagynénéim összebarátkoztak néhány német hadifogollyal, akik egy közeli gazdaságban dolgoztak, és amikor ő ezt megtudta, leborotváltatta a lányok haját.

− Szörnyeteg tudott lenni! − mondta egyszer az egyik nénikém. − Mind féltünk tőle.

Nem igazán tudtam, miből élt. Anyukám nagyon szeretett mesélni, de erről lényegében nem beszélt. Az ő verziója szerint a dédapámnak volt egy kis gazdasága, de amikor nagyapám megörökölte, eladta bagóért, a pénzt pedig elkótyavetyélte. Kis ideig szénbányász volt, aztán pedig nem csinált sok mindent, csak ivott a kocsmában, és aggódott a háborúk miatt.

A 30-as években épített egy légóhelyiséget, ami egészen a 60-as évekig dugig volt konzervekkel arra az esetre, ha az oroszok, németek − vagy bárki más − inváziót tervezne.

A háborús múltjára mérhetetlenül büszke volt ő és a családja is. Volt benne valami regényes. A fáma szerint az éjszaka közepén rohant el, miután összeveszett az apjával, és csatlakozott a hősies Argyll és Sutherland Highlanders gyalogsági ezredhez „családi kapcsolatok” révén. Miután négy évet eltöltött a lövészárokban, az „utolsó hajón” visszatért, és anyja karjába omlott a farm ajtajában.

Mint ahogy a könyvben látni fogjuk, a családok szeretik kiszínezni saját történetüket, és fiktív elemekkel kiegészíteni. Mivel kiskoromtól fogva szerettem kínos kérdéseket feltenni, idővel felfedeztem a lyukakat a történetben.

− Az utolsó hajón, 1918-ban? A háború véget ért. Miért nem volt több hajó?

***

Tíz éve anyukám megbetegedett, és el kellett adnunk a családi otthont. Hozzáláttam kiselejtezni a fiókokban felgyűlt leveleket és más emlékeket, és találtam egy dossziét, amelynek tartalmát néhai nagybátyám állította össze, és nagyapám háborús élményeit részletezte.

Tényleg az Argyllhoz csatlakozott, de sosem lett tagja a dicső Highland ezrednek, amely oly sok hősies cselekedetet vitt végbe a háborúban. Valójában a gépfegyveresekhez került, a nyugati front mészárosaihoz, akik árvákat és özvegyeket, gyászoló szülőket hagytak maguk után; ők lőtték le a férfiakat az I. világháborúban.

Nem kérdés, hogy nagypapa sok embert megölt.

Fő fegyverük a Vickers géppuska volt, ez a gyilkolásra tervezett eszköz. A fegyver 500-at lőtt perceként 4000 méteres lőtávra. Bárkit, aki útjába került, miszlikbe szaggatott.

„Öngyilkos osztag” − így is nevezték őket a magas veszteségi arány miatt, mivel sokszor kerültek az orvlövészek célkeresztjébe. Nagyapám hadtestét mindenkinél jobban gyűlölték a nyugati fronton − legalábbis az ellenség. A legnagyobb veszteséget elszenvedő egységek közé tartoztak. Háromból egy katona elesett vagy súlyosan megsérült. Ha néha fogságba kerültek, ritkán értek el élve a fogolytáborig.

Ahogy végignéztem a feljegyzéseket, kezdett összeállni a kép. A düh. A fájdalom. Az elveszített barátok nevei, amelyeket próbált továbbadni egy 10 éves fiúnak. A kudarc abban, hogy vigye bármire is − mert hát mi értelme lett volna? Zsigeri gyűlölete a németek iránt, és hogy nem engedte a lányait a közelükbe. Az emberek fához kötözése − a bevett háborús büntetés. A könnyek a kandalló előtt, miközben próbálja elmondani a történetét az unokájának, amit én gyerekként nem akarok meghallgatni.

Nyilvánvalóan poszttraumás stressz-szindrómában szenvedett.

***

Mostanra nincs senki, aki átélte az I. világháborút. Senkinek nincsenek személyes élményei az eseményekről, amelyek elvették nagyapám lelki nyugalmát, és meghatározták azok életét, akik ismerték őt.

És mégis, bár a háború emlékét ma már csak másodkézből ismerjük, még mindig akadnak, akik bár nem vettek részt benne, de szeretnének kapcsolatba kerülni vele, és tovább alakítani a narratíváját.

Ennek köszönhetően nagyapa és a hozzá hasonlók többé nem egyszerű, hétköznapi emberek, akiket magukkal sodortak az események. Hősökké vagy áldozatokká váltak. Az életüket és a magukban hordozott sérüléseket leegyszerűsítették, összegyúrták és átalakították, hogy fegyverként használják egy másik harcban, jóval azután, hogy ők már meghaltak.

Ezzel párhuzamosan a történelem „nagy neveit” és szerepüket is jelentősen eltúlozták. A „nagy emberekről” szóló narratívák szellemében az Amerika és Európa városaiban emelt szobrok nagymértékben befolyásolják azt, amit a múltból érzékelünk. Sok modern, populista politikus szeretné, ha ez így is maradna. Ragaszkodnak hozzá, hogy a szobrok egyenlők a történelemmel. Ha megkérdőjelezzük a szobrok létét, „el akarjuk törölni” a történelmet, mintha azt bronzba és márványba írnák.

Behatóbban is foglalkozunk majd ezzel a bizarr véleménnyel. De a megkérdőjelezhetetlen elfogadás és a hamis narratíva kettőse, amit e politikusok hirdetnek, szintén alapvető fontosságú a történelemhamisítás leleplezéséhez és könyvem megértéséhez.

A szobrok nem csupán ártalmatlan műtárgyak. Mind egy szándékosan kitalált narratívát szolgálnak, amely a történelem összes vívmányát egy gondosan megválogatott, leginkább férfiakból álló csoportnak tulajdonítja. Ugyanakkor rengeteg embert mellőz, ami leginkább abban érhető tetten, hogy a történelmi leírásokból csaknem teljes egészében hiányoznak a nők.

Szégyellem bevallani, de sosem kértem Lizzie nagyanyámat, hogy meséljen az életéről. Gyerekkoromban egyszerűen nem érdekelt. Az anyám anyukája volt, a háborús veterán nagyapám felesége, és ennyi bőven elég volt nekem. Másodlagos szerepet játszott, ezért az élete kevésbé tűnt fontosnak.

Sosem tudtam meg a szülei nevét, vagy hogy mit csinált, mielőtt találkozott a nagyapámmal. Nem tudtam meg róla semmit.

Óriási kihívás mindezt utólag kideríteni, amikor már rég elment. A kollektív családi emlékezet csalóka. Azt a néhány történetet, amelyből kiderülhetne, ki is volt valójában, nem gondozták elég alaposan. Mint általában a nőket a történelem során, Lizzie életének eseményeit is jórészt elfelejtették.

Tudom, hogy mosónőként dolgozott egy „nagy házban”, és hogy a családja nagyon szegény volt. Ennyi. Minden más találgatás.

A könyv egyes részeiben megpróbáltam más nők történetét rekonstruálni, és ugyanilyen nehézségekbe ütköztem. A legtöbb esetben elhomályosították őket a velük egy időben élő férfiak, vagy akár teljesen kitörlődtek a narratívából. Minél messzebb utazunk vissza a történelemben, annál jellemzőbb, hogy a nők névtelenségbe süllyednek, vagy meg sem említik őket. Tudjuk például, hogy hívták Kleopátra apját1, de rejtély, hogy az anyja ki volt.

Ráadásul az ókortól kezdve a legnépszerűbb történészek mind férfiak voltak. A nők teljes mellőzése azt a téves képzetet kelti, hogy „nem csináltak semmi figyelemre méltót”. Egyes férfi tudósokban és történészekben a mai napig él ez a meggyőződés.

Azoknak a nőknek, akik mégis bekerültek a kánonba − legyen szó I. Erzsébet királynőről, Nagy Katalin cárnőről, írókról, mint Aphra Behn, Maya Angelou, vagy akár (meg merem kockáztatni) Margaret Thatcher volt miniszterelnököt −, túl kellett szárnyalniuk a férfi kortársaikat ahhoz, hogy nyomot hagyjanak. Nehézségeik közepette óhatatlanul is kevesebb „történelemhamisítás” járt a nyomukban, mint azoknak a férfiaknak, akik egymással tülekedve azon dolgoztak, hogy fennmaradjon a nevük az utókornak.

Ugyanezek a problémák faji és földrajzi szempontból is jelentkeznek. Főleg Afrika történelmét hanyagolták el a tudósok és dokumentaristák, akik csupán attól a ponttól mutatnak bármi érdeklődést a kontinens iránt, hogy az európaiak is megjelentek ott.

Röviden: a történelem „domináns narratíváját”, legalábbis az elmúlt ezer évben, a „domináns emberek” diktálták, vagyis fehér férfiak írtak fehér férfiakról, fehér férfiaknak.

Így tehát elkerülhetetlen, hogy a következő oldalak arról szóljanak, amit ezek az emberek valójában tettek, és nem arról, amiről azt gondoljuk, hogy megtették − a feladatom ugyanis az, hogy megcáfoljam a tévhiteket.

A nagyszüleimmel kezdtem, mert fontos eszünkbe vésni, hogy a világtörténelem nem csupán a „nagy emberekről” szól, hanem a népesebb számú úgynevezett „átlagemberről” is. A többségről. Azokról, akiknek az élete a politikusok, uralkodók, királyok hatalmi játszmáinak hálójában vergődött. Culloden és Waterloo néma katonáiról. Az írországi és bengáli éhínségek áldozatairól. Dzsingisz kán seregének lovasairól.

A „történelem gyalogjainak” nevezem őket. Olyan emberek ők, akiknek csak statisztaszerep jutott a „nagy eseményekben” − a milliók, akik az idők során mások ambíciói miatt verejtékeztek, dolgoztak és szenvedtek.

Nagy hazugságainak és kényelmes csalásainak leleplezésével jobban megérthetjük a múltat és megvilágíthatjuk a jelent. A történelemhamisítás a mélyebb rétegekig hatol. Könyvem célja leásni az eltemetett igazságért, és visszahelyezni a megillető helyére.

Eközben megérthetjük a modern világot, és azt is, miért fakadt sírva a nagyapám, ha arra kértem, mesélje el, mit csinált az I. világháborúban.

Magyarázó jegyzetek

Bevezető: A történelem gyalogjai

1 XII. Ptolemaiosz − Aulétész.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License