Julien Sandrel

A NAP FELÉ

A mű eredeti címe

Vers le Soleil

Vers le Soleil by Julien Sandrel

© Calmann-Lévy, 2021

Hungarian translation © Kaló Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KALÓ KRISZTINA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 681 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Gyermekeimnek

Fordulj a nap felé,

s az árnyék mögéd kerül!

Maori közmondás

A Morandi hídnak is nevezett völgyhíd egy ferdekábeles szerkezetű építmény, amelyet 1967-ben adtak át a forgalomnak. A híd „a virágok autópályája” néven is ismert A10-es része, és Genova két városnegyede, a Sampierdarene és Comigliano között ível át a Polcevera-völgy felett.

2018. augusztus 14-én tizenegy óra harminchat perckor a genovai autópályahíd egy hosszú szakasza leomlott.

A katasztrófa után öt nappal kiadott jelentés szerint a balesetben negyvenhárman vesztették életüket, és további tizenhatan megsérültek.

1
SACHA
Három évvel korábban

Sachának hívnak.

Harmincéves vagyok, Párizsban élek, színészként dolgozom, és anyám a francia drámaíró-színész Sacha Guitry után adta nekem ezt a nevet. Ennyi a némileg kiszínezett életrajzom tömör változata.

Valójában egy egykori cselédszobából kialakított tetőtéri minigarzonban lakom a Porte de la Chapelle-nél, a keresztnevemet szülőanyám a sanzonénekes, Sacha Distel iránti végtelen rajongásából eredően kaptam, és próbálok ugyan igazi színészként befutni, de többnyire csak statisztaszerepeket kapok.

Mivel azonban valamiből mégiscsak meg kell élnem, a tanulmányaimban pedig nem jutottam valami messzire, szinte bármilyen munkát elvállalok. Amíg azt nem kérik, hogy öljek embert, nem vagyok válogatós. Nagyjából és nem időrendi sorrendben voltam már bébiszitter, kertész, kínai turisták alkalmi idegenvezetője, pincér, futár, reklámújság-kihordó, kutyasétáltató, sok fizetett közvélemény-kutatásban vettem részt (amíg a kutatóintézetek rá nem jöttek), voltam takarító, telefonos ügyfélszolgálatos. Meg egyszer azért is fizettek, hogy sorban álljak valaki helyett – igen, van ilyen is. Próbálhatnék megállapodni, vagyis elvállalni és megtartani egy komolyabb állást, de az a színészi álmaim végét jelentené, amelyekről egyelőre nem tudok lemondani.

Apámat sosem ismertem, anyám pedig tizennégy éves koromban meghalt. Túladagolásban, egy valamennyire ismert színész szállodai szobájában, akit túlságosan szeretett, olyannyira, hogy nem érdekelte, ha egyetlen fia egyedül vacsorázott, egyedül feküdt le esténként, egyedül gondoskodott magáról. Mondhatjuk úgy is, hogy régi motoros vagyok az egyedüllétben. A lelki fájdalom megtanított arra, mekkora boldogtalansághoz vezethet valakihez kötődni, így aztán nem kötődöm senkihez. Csak a múlékony jelenben érzem jól magam.

Valószínűleg ezért is szeretem szenvedélyesen a múló pillanat röpke megnyilvánulásait: a színházat, természetesen, de a haikukat is, ezeket a rövid japán verseket, amelyek a dolgok mulandóságát igyekeznek megragadni. Az emberek néha meglepődnek, amikor elszavalok egy saját költeményt. Úgy tűnik, nem illik bele a rólam alkotott képbe: száznyolcvanöt centiméteres termetem és sportos testalkatom miatt valahogy azt várják, hogy ökölvívásról vagy fociról beszéljek. Az emberek tele vannak előítéletekkel.

Amikor először pillantom meg őt, egy kávézóban ülök Párizs X. kerületének szívében. Pár méternyire tőlem mélyen belemerült a beszélgetésbe egy barátnőjével. Táncosnői kecsessége és fejtartása, áttetsző bőre, nagy, tiszta, szomorkás szeme és mindene mágnesként vonzza a tekintetemet.

A képzelt beteg egyik előadásáról jöttem ki, amelyben egy szófukar patikus szerepét játszom. Színészkollégák egy csoportjával vagyok, de csak szórakozottan hallgatom őket, mert a szemem sarkából ezt az ismeretlen nőt figyelem. Amikor a barátnője búcsúzóul megcsókolja, majd elmegy, néhány pillanatra egyedül marad. Tétovázom. Nem szokásom csak úgy leszólítani egy nőt. A mulandó pillanat szeretete nem jelent kicsapongást, és már a puszta gondolat is zavar, hogy esetleg nőcsábásznak néz. De most nem tudok mást tenni. Valami ellenállhatatlanul vonz ebben a nőben. Meg fogom bánni, ha nem megyek oda hozzá.

Mély lélegzetet veszek, és összeszedem minden bátorságomat. Bizsergés járja át a testem, ahogy felé indulok. Megszólítom, meghívom egy italra, amit udvariasan visszautasít. Megkérdezem, kér-e egy verbénateát, de mosolyogva azt is visszautasítja. Felajánlom neki, hogy elveszem feleségül, mire felnevet és visszautasítja. Ilyen közelről még nyilvánvalóbb a szépsége. Furcsán bámul rám, a pillantásait bátorításnak veszem, míg azt nem mondja: „van ott valami feketeség”, és a jobb arcomon lefolyt szemfestékre mutat. A fenébe is! Elfelejtettem, hogy rajtam maradt a smink. Megragadom az alkalmat, hogy valódi beszélgetést kezdeményezzek, ő továbbra is mosolyog, de hirtelen megfeszül az arca. Odaveti, hogy „bocsánat, de mennem kell”, összeszedi a holmiját, aprópénzt tesz az asztalra, és az ajtó felé indul. Mintha valami önvédelmi mechanizmus lépne nála működésbe, ami azt diktálná neki, hogy azonnal fogja menekülőre.

Nem hagyhatom csak így elmenni. Megragadok egy papírszalvétát, felírom rá a telefonszámomat, és rögtönzök egy nem teljesen szabályos haikut:

Sacha – sminkkel vagy anélkül

Partijai/bar-micvói/élete lebonyolítását vállalom

(A nem kívánt rész törlendő)

Kirohanok az utcára, nyújtom felé az üzenetet. Úgy néz rám, mint egy földönkívülire. Megint felnevet, elveszi a papírdarabkát, és elsétál.

Abban a pillanatban őszintén azt gondolom, hogy soha többé nem fogom látni.

Néhány héttel később azonban váratlanul felhív telefonon. Megkér, hogy találkozzak vele, és titokzatosan hozzáteszi: „Valami nem hétköznapit szeretnék öntől kérni.”

Milyen mondanivalója van vajon számomra ennek a gyönyörű ismeretlen nőnek? Mivel elég élénk a fantáziám, a lehetséges forgatókönyveken kezdek gondolkodni – bevallom, a legtöbbjük szexuális jellegű. A kíváncsiságomat mindenesetre felcsigázta.

A tervek szerint ugyanabban a kávézóban fogunk találkozni a Canal Saint-Martin partján. A randi előtti lázas készülődés nem a nők kiváltsága, ellentétben azzal, amit az évszázados mesékből tudunk a hercegnőkről, akiknek egy örökkévalóságig tart kicicomázni magukat, amíg a csábos hercegek minden erőfeszítés vagy mesterkéltség nélkül ripsz-ropsz elkészülnek. Többféle öltözetet próbálok fel, de végül győz a visszafogottság: sötétkék farmer és egy lágy esésű fehér póló mellett döntök. A háromnapos borostámat – amivel férfiasabbnak nézek ki – megtartom, és hol megfésülöm, hol összeborzolom nehezen szelídíthető fekete fürtjeimet.

Ahogy elhagyom a République metróállomást, felkészülök a szövegemre, amit mondani fogok – dobd ki a színészt az ajtón, bejön az ablakon. Nem tudom, kijátsszam-e a humorkártyát, de aztán arra gondolok, hogy ha az első találkozásunkkor elég jól működött, akkor miért is ne. Közvetlenül a kávézóba való belépés előtt előveszem a szakmai túlélőcsomagomból azt, amivel egy kis személyes jelleget adhatok a kinézetemnek. Tudom jól, hogy álca mögé bújva megnő az önbizalmam, mert színészként magabiztosabbnak érzem magam.

Kinyitom az ajtót, és rögtön megpillantom őt. Ugyanolyan ragyogó, mint amilyenre emlékeztem. Neki pedig lehetetlen bárkivel is összetévesztenie.

– Arra gondoltam, hogy az arcomon szétfolyt fekete festék nélkül talán fel sem ismerne. Üdvözlöm, kisasszony! Még azt sem tudom, hogyan szólíthatom.

Mosolyogva nézi a maszatos arcomat és szinte úrias meghajlásomat. Szemlátomást meglepődik, jól szórakozik rajta, de nyíltan nem mutatja ki. Feláll, hogy üdvözöljön, és kezet nyújt. Tehát hivatalos a hangvétel. Hirtelen kicsit szégyenkezem a fekete smink miatt az arcomon. Rájövök, hogy ez a bohókás indítás nemhogy megtörte volna a jeget, hanem még inkább távolságot teremtett köztünk. Micsoda tökfej vagyok!

– Tess a nevem. Ön pedig Sacha, ugye?

Helyeslően bólintok, miközben előveszek egy zsebkendőt és egy flakon arclemosót.

– Tess, van egy kis akcentusa.

– Angol vagyok, de már régóta Franciaországban élek.

Tökéletesen beszél franciául. Az egyetlen jele annak, hogy külföldi, hogy az „en” és „on” orrhangokat szinte azonos módon ejti.

Nem zavartatva magát folytatja:

– Sacha, rögtön a lényegre térek. Mondta, hogy színész, és megemlítette annak a színháznak a nevét, ahol a találkozásunk estéjén játszott. Utánanéztem a neten… és hát hogy is mondjam? Láttam, hogy a szakmájában vannak nehezebb időszakai. Ne vegye rossz néven, de arra gondoltam, talán nem jönne rosszul önnek egy kis keresetkiegészítés.

– Nem veszem rossz néven, de ismerje el, hogy mindketten találkoztunk már egy önéletrajz kritikai elemzésénél rokonszenvesebb ismerkedési témával.

– Sajnálom, nem akartam megbántani. Szörnyen sajnálom!

Lesüti a szemét. Úgy tűnik, tényleg sajnálja. Őszintén. A testtartásával, kézmozdulataival, beszédével esetlen és sajnálkozó benyomást kelt, és egyben régimódi is. Van valami kilencvenes évekbeli bája, amelyet még hangsúlyosabbá tesz az aranyhaját díszítő, kislányos hajcsat. Vonzódom hozzá, bár nem igazán tudom megmagyarázni magamnak sem, miért.

Rámosolygok, biztatom, hogy folytassa, miközben befejezem a sminkeltávolítást.

– Sacha, van egy állásajánlatom önnek. Természetesen fizetett munka.

Mélyen a szemembe néz. A tekintetében valami különös, zavarba ejtő árnyat fedezek fel, amely azonban gyorsan tovaillan. Furcsa ez az érzés, miközben a szeme nagyon is kéken ragyog. Egy pillanatra egy silány románc hasonlata rémlik fel bennem: a szeme olyan, mint a tó vize. Így kimondva elég bután hangzik, de a színe és a mélysége tényleg olyan: egyszerre áttetsző és átlátszatlan, vonzó és felkavaró. Vesz egy mély lélegzetet, és belevág:

– Sacha, szeretném, ha ön lenne a lányom apja.

Tágra nyílt szemmel nézek rá, és egyrészt jót mulatok, másrészt kétértelműen mosolygok a kérésen. Rájön, mennyire képtelenül hangzott, amit mondott, és elneveti magát.

– Esetlenül fogalmaztam, nem úgy értettem!

Még kuncog néhány pillanatig. Amikor nevet, apró ráncok jelennek meg a szeme sarkában, meghosszabbítva a szemvonalát. Hány éves lehet? Huszonhét-huszonnyolcnak mondanám, vagyis két-három évvel fiatalabbnak nálam. Megköszörüli a torkát, iszik egy korty vizet, és összeszedi magát.

– Van egy hatéves lányom. Siennának hívják. Nagyon… különleges gyerek. Éppen nehéz időszakon megy keresztül. Sokat dolgozom, gyakran van egyedül. Próbáltam beíratni a szabadidőközpontba különböző foglalkozásokra, de nem szeret oda járni. Az iskolapszichológus azt tanácsolta, hogy vegyem körbe más felnőttekkel, más tekintélyszemélyekkel. Csakhogy eléggé magányosan élek.

Nem igazán értem, mennyiben érint mindez engem, de még nem fejezte be.

– Néhány napja láttam egy tévériportot. Egy japán színészről szólt, aki különböző szerepeket vállal a való életben. Egyfajta színész magánügyfelek számára, aki az igényektől függően el tudja játszani egy legjobb barát, egy férj vagy egy temetésen siránkozó rokon szerepét. A riport a férfi néhány ügyfelének életét követte nyomon, az interjúkban elmondták, hogyan segített nekik a jelenléte áthidalni az életükben fellépő hiányt. Úgy tűnik, sikeres a vállalkozása. De Franciaországban nem találtam senki hozzá hasonlót.

Szünetet tart. Azúrkék tekintetét rám fordítja. Azt hiszem, megértettem, mit kér tőlem. Tiszta őrület.

– Sacha, szeretném, ha a lányomnak lenne apaképe, szeretném, ha lenne egy olyan férfi az életében, akibe kapaszkodhat. Arra szeretném kérni, hogy játssza el neki ezt a szerepet. Tehet úgy, mintha Sienna apjának egy közeli hozzátartozója lenne, valaki, aki jól ismerte az apját fiatal korában, és aki azóta nem látta. Kitalálhatná az apja képzeletbeli életét, és elmesélhetné neki. Csak havonta néhány délutánról lenne szó, nem többről.

A fenébe is! A kifinomult külső mögött ez a nő egy eszelős bolond. Oké, szeretem, ha valaki egyéniség, de ez a nő egy fokkal minden eddigi esetem felett áll. Messze vagyunk az általam remélt romantikus randevútól.

– Most ugye viccel? Hol van a lánya apja?

A kérdés kulcsfontosságú. Érzékeny téma, ahogyan hirtelen érzékelem a lázas kézmozdulataiból.

– Egyéjszakás kaland volt. Fiatal voltam, aznap túl sokat ittam. Még a nevét sem tudom. Semmit sem tudok róla, soha többé nem találkoztunk, soha nem próbáltam megkeresni. A születésétől fogva egyedül nevelem a lányomat.

Néhány pillanatra elgondolkodom. Nyugodt marad, hallgat. Kicsit feszült is.

– Ne haragudjon, Tess, de önnek nincs családja? Nincsenek barátai? Vagy nem tudná egyszerűen elmondani az igazságot a lányának? Hogy soha nem fogja megismerni az apját, és ennek tudatában kell élnie az életét? Én sosem ismertem az enyémet, és anyám tizennégy éves koromban meghalt. Mindezek ellenére megyek tovább előre. Eddig nem jutottam túl messzire, de megteszek minden tőlem telhetőt.

– Nincs senkim, akire a mindennapokban támaszkodhatnék. Lehet, hogy szánalmasnak tartja, de ez a helyzet. Részvétem a szülei miatt.

– Nem tudhatta…

Nézem az arcát, a szemét. Próbálom a legmélyebb indítékait kitalálni. Nyilvánvaló, hogy nem mond el mindent. Egy emlékkép fut át az agyamon: az anyám, az egyéjszakás kalandjai, a magánya és a szertefoszlott reményei. Megingatom a fejem, az anyámnak semmi köze ehhez. Ez a lány különben sem néz ki drogosnak.

Most rögtön el kellene innen tűnnöm, méghozzá minél gyorsabban és minél messzebbre. Nem tudom, miért, de a székemhez ragadva maradok. Azért, hogy folytassuk ezt a valószerűtlen beszélgetést. Talán azért, mert a fájdalom, amelyet az ismeretlen nő kérése mögött érzek, jobban meghat, mint amennyire be merem magamnak vallani. A nő lelki sebeivel szemben képtelen vagyok érzéketlen maradni. Mintha a saját élettörténetem visszhangját hallanám. Történetesen jól tudom, hogy néha az embernek szüksége van egy kis segítségre ahhoz, hogy szembe tudjon nézni a jövővel. Ennek a fiatal nőnek bizony van vér a pucájában. Hihetetlen nagy bátorság kellett ahhoz, hogy idejöjjön, és megkérjen erre. Vajon mitől óvja a kislányát? Mit akar pontosan elérni ezzel a kétségbeesett kéréssel?

– Sacha, értem, mire gondol. Azt hiszi, őrült vagyok, és valószínűleg egy kicsit igaza is van. A pénzről még nem beszéltünk, de ötszáz eurót tudok felajánlani havonta. Heti egy délutánra.

Na, igen, persze! Nekem, aki a rendszertelen juttatások és a furcsa kis munkáim között zsonglőrködöm, ez a kérdés messze nem elhanyagolható.

– Ha hetente két délutánt vállalok, akkor egy rugó?

– Azért ne essen túlzásokba!

Elmosolyodik. Én is.

– Tess, ön nem ismer engem. Miből gondolja, hogy megfelelek annak, amit tőlem remél? Hogy nem vagyok bűnöző, egy istentelen törvényenkívüli vagy akár pedofil?

– Mondjuk rá, hogy ez egy megérzés, a bolygók kedvező együttállása. A japán tévériportot nem sokkal azután láttam, hogy találkoztunk. És megtartottam a szalvétára írt névjegyét, mivel az ember sohasem tudhatja, mikor kell hirtelen bar-micvót tartania.

Ezt az utolsó mondatát egy félmosoly kíséri, és lesüti a szemét.

– Természetesen én is jelen leszek az első találkozásokkor. A lányomat mindennél jobban szeretem. Vele kapcsolatban nem kockáztatnék.

Mivel sokkal inkább szeretném ezt a fiatal nőt elcsábítani, mint bármilyen szülői álmot beteljesíteni, el kell ismerjem, hogy az „én is jelen leszek” feltétellel fején találta a szöget. Ráadásul nem engedhetem meg magamnak, hogy egy ekkora összegre csak úgy vállat rántsak. Valójában mi is az ajánlata? Havi ötszáz euró azért, hogy mesemondó legyek, és heti egy délutánt vele és a kislányával töltsek. Volt már ennél rosszabb munkám is.

Egy kicsit én is biztosan hibbant vagyok, mert ez a szokatlan felkérés nagyon izgat. Fogalmam sincs, mibe bonyolódom, de kedvet érzek elfogadni az ajánlatot.

– Sacha… Mit mond rá?

Máris rengeteg ötletem van az apa kitalált alakjához.

– Ha – és tényleg úgy értem, ha – beleegyeznék, csakis egyetlen feltétellel tenném: hogy teljesen szabad maradhassak. Bármikor véget vethetek a látogatásoknak, amikor úgy látom jónak. De ne aggódjon, ha ez megtörténne, nem úgy lépnék le a kislánya mellől, mint egy csaló, magyarázat és búcsú nélkül.

– A kérése jogosnak tűnik, igazából nagyon is józan gondolkodásra vall. Látni fogja, Sienna egyszerűen csodálatos! Ezt nem csak azért mondom, mert az én lányom. Hamarosan ön is rá fog jönni.

Feláll, és készül elköszönni. Megfogom a felém nyújtott kezét, és a szokásosnál kicsit hosszabb ideig tartom az enyémben. Enyhe pírt vélek felfedezni az arcán. A saját arcomon is ugyanezt érzem – és tudom, hogy nem csak az arclemosótól van.

Búcsúzáskor rövid csend támad közöttünk. Egy utolsó tétova pillantás mindkettőnk részéről.

– Akkor hamarosan találkozunk, Sacha?

– Hamarosan találkozunk, Tess!

2
SACHA
Három évvel később
2018. augusztus 10.

– Biztos vagy benne, Tess, hogy nem akarsz mégis velünk együtt indulni?

Tess sajnálkozóan néz rám.

– Sacha, tudod jól, hogy nem arról van szó, hogy nem akarok, már vagy tízszer megbeszéltük. Nincs senki, aki helyettesíteni tudna, és ez a két legnagyobb megrendelés augusztusban.

– …és a jóisten a megmondhatója, hogy az augusztus uborkaszezon egy virágüzlet forgalmát tekintve, igen, tudom. Csak reméltem, hátha az ügyfeleid lemondták a rendeléseket.

– Már hogy mondták volna le?! Egy esküvőt és egy temetést!

– Az emberek tényleg semmi erőfeszítést nem tesznek.

Tess összeráncolja a szemöldökét, és úgy tesz, mintha mérgelődne. Még mindig imádom azokat a kis ráncokat, amelyek ilyenkor megjelennek a szeme körül. Így hát rá szoktam tenni egy lapáttal, remélve, hogy megpillanthatom őket.

Amikor megkért, hogy idén nyáron menjek vele és Siennával nyaralni, bizonytalankodtam. Nem voltam biztos abban, hogy meg akarom-e tenni ezt a pluszlépést egy egyre erősebb, bensőséges kapcsolat felé. Három év telt el azóta, hogy megkötöttük ezt a különös paktumot. Mi hárman lassan összeszoktunk. De Tess még mindig nagyon titokzatos, és nem tehetek róla, de mindig bennem van a félelem, hogy Sienna túlságosan kötődik hozzám. Minden meggyőzési technikára szükség volt, amire csak ez a gyerek képes. A nyaralóról készült hangulatos fotók és egy idilli toszkán úti terv hatására végül legyőztem a vonakodásomat.

Szóval Sienna és én ma indulunk, Tess pedig néhány nap múlva utánunk jön, miután teljesítette a szorgalmát és tehetségét dícsérő nyári megbízásokat. Útközben Tess kihasználja a liguriai utazását, hogy egy estét töltsön a kedves Francescánál – az egyetlen igaz barátnőjénél, akit már majdnem két éve nem látott. Még ha soha nem is beszélt arról, hogy pontosan milyen kapcsolat fűzi ehhez az életvidám olasz nőhöz, tudom, hogy nagyon erős.

– Négyszer, csak négyszer!

Egy vékony hang épp most zökkentett ki a gondolataimból. Sienna a virágbolt bejáratánál áll. Rikítósárga kertészrövidnadrágja beleolvadt a napraforgókba. Tess kérdő pillantást vet rám, majd a lányához fordul.

– Mi négyszer, drágám?

– Anya, azt mondtad, tízszer beszéltél Sacha bácsival az indulásról. Nem igaz, mert csak négyszer beszéltél róla, amikor én is ott voltam. Még hatszor kellene beszélned róla, hogy tíz legyen. Szóval szerintem nem igaz.

Rákacsintok Tessre, odamegyek Siennához, és a tenyerébe csapok.

– Itt az én bajnokom! Tudtam, hogy számíthatok rád, és kijavítod édesanyád túlzását!

Nevet, ahogy átölelem – kilencéves, de a testalkata alapján hatévesnek tűnik. Sienna koraszülötten jött a világra, és azóta is alacsonyabb a kortársainál – ezt hívják általában „láthatatlan fogyatékosságnak” –, ami miatt nincs sok önbizalma. Ezzel párosul a logikus gondolkodás igénye. Rendkívüli kislány. A szónak minden értelmében. Intelligens. Az életkorához képest ritka finomság jellemzi. És más is, mint a többiek. Nagyon szereti a matematikát, igényli a rendkívüli pontosságot, és nem tudja abbahagyni a számolást, a rendszerezést, a fejben osztályozást. Úgy szoktam mondani, hogy ez az ő induri-pinduri vétke, csak hogy hecceljem, és elvegyem a dolog élét. De néha már-már a kényszeres zavar határát súrolja.

Néhány évvel ezelőtt Tess nagyon aggódott a lányáért. Aztán Sienna szorongásszintje a normálisra csökkent. Szeretném hinni, hogy ehhez én is hozzájárultam. Bár távolról sem mondhatni, hogy a mindennapjai rózsásak lennének, de kezelhető a helyzet. Valóban szenved, de ahogy telik az idő, talán egyre kevésbé. Egyre inkább felépít maga köré egy védőburkot, amely – többek között – matematikai számításokból, az édesanyja feltétel nélküli szeretetéből, és annak a férfinak a szeretetéből áll, akiről azt hiszi, hogy a nagybátyja, vagyis az enyémből.

Az első találkozásunk számomra felért egy megvilágosodással. Ugyan miért szorítkozzam kizárólag arra, hogy kitaláljam az apja életét? Miért ne találjam ki egyúttal a sajátomat is, miért ne gyógyítsam a saját lelki sebeimet, írjam fölül a fájdalmat, a félresiklott éveket? Emiatt – bár Tessnek szóltam róla – úgy tekintem, hogy én vagyok ennek a gyereknek az igazi nagybátyja. És őrült jól szórakozok azon, ahogyan magam is beleveszek a vadonatúj családi történetekbe. Kitaláltam, hogy nekem, az egyetlen és magányos gyereknek van egy bátyám. Valóban szeretetteljes, gyengéd, csodálatos szülőket képzeltem el. Mindent, ami kimaradt az életemből. Csak el kellett képzelnem. Ezt csinálom három éve. Úgy érzem, nekem is nagyon jót tesz. Szóval a bátyám – Sienna apja – hivatalosan nagy kalandor, akivel én is minden zsiványságban benne voltam, de majdnem tíz éve nem hallottam felőle. De őt ismerve, valószínűleg éppen az esőerdőt deríti fel valahol az Amazonas mentén.

Minden kinccsel felér, amikor látom Sienna szemének csillogását, és hallom, ahogy kitör belőle a nevetés, amikor a legvalószerűtlenebb kalandokat találom ki a múltból. Tess azt mondja, én vagyok az, aki átformálja a kislányát, nem pedig a történetek, amiket mesélek neki. Nem tudom, mi ebből az igazság, de a kapcsolatom ezzel a gyerekkel, az együtt töltött csodálatos idő nagyon is valós.

Persze mindig fejben tartom, hogy fizetnek azért, hogy szerepet játsszak, így nem esem az érzelmi kötődés csapdájába. A vicces nagybácsi szerepe tökéletesen megfelel.

Intek Siennának, hogy ideje indulnunk.

– Gyerünk, indul a mandula! Köszönj el anyától, és szállj be a kereplő tragacsomba!

– A kereplő nem egy kezdetleges hangszer, ami borzalmas hangot ad ki?

– De, pontosan! Látod, ugyanezt tudja ez is, csak autóban.

Sienna szorosan átöleli az édesanyját. Az örökkévalóságig tart elbúcsúzniuk, kezdek türelmetlenkedni.

– Lányok, nem most látjátok egymást utoljára! Gyöngyöm-violám, összeállítottam neked egy lejátszási listát a kedvenc, csuda divatjamúlt zeneszámaidból.

Elengedi az anyja nyakát, és mosolyogva néz rám:

– Francis Cabrel?

– És Jean-Jacques Goldman!

Tess felnevet, és int a lányának, hogy szálljon be.

Berakom a gyereket a kocsiba, puszit dobok az anyjának.

És indulunk Toscanába.

3
TESS
2018. augusztus 14.

– Come stai? Jól aludtál, Tess?

Még csak most ébredezem, de Francesca már lezuhanyzott, kisminkelte magát, és csak úgy ragyog a sárga-fehér virágmintás, piros kis ruhájában. A konyhában foglalatoskodva dudorászik. Nem tudom, hogyan csinálja. Elvégre hajnali háromkor feküdtünk le, és ő legalább annyira hozzájárult ahhoz, hogy a chiantikészlete jócskán megcsappanjon, mint én. Már jó ideje nem ittam, így ma reggel a hajam tövében is lüktető fájdalomra ébredek. De nem panaszkodom: nagyon sokat nevettünk tegnap este! A két harmincas éveiben járó tinilány. Egyszerűen boldogok voltunk.

– Úgy aludtam, mint egy kisbaba. Jobban mondva, mint egy részeg kisbaba. Hogyan fordítod ezt le olaszra?

Francesca kuncogni kezd.

– Un bambino ubriaco. Én is. Aludtam volna még vagy tizenöt órát. De szerencsére mindig számíthatok a fiamra, hogy fél nyolckor visszazökkenjek a szokásos kerékvágásba.

Francesca Cara Delevingne-stílusú szemöldökét ráncolja, és rosszalló, mégis jó kedélyű pillantást vet a tettes irányába: a hatéves Livio acélszürke szemű, barna kis angyal, akinek nagyon nehéz ellenállni. A kisfiú foghíjasan mosolyog vissza az anyjára, majd újra belemerül a Lego Star Wars űrhajójának építésébe, miközben motyog valamit olaszul.

Francesca családja Olaszországból származik, ő is itt született, de élete háromnegyed részét Franciaországban töltötte, ahol mi is találkoztunk. Még ha ma boldog is szülőhazájában, hiányzik neki Franciaország. Mivel a kisfia olaszul beszél az iskolában, a barátaival, az utcán, mindenhol, úgy döntött, hogy csak franciául beszél vele, hogy ne hagyja elillanni ezt az értékes kettős kultúrát.

Figyelem, ahogy a fiára néz, és ez a szelíd tekintet évekkel korábbra repít vissza, abba az időbe, amikor először találkoztunk, amikor nagy szükségem volt a kedvességére. Minden alkalom végtelen nagy boldogság, amikor újra találkozunk. Francesca és én igazi barátok vagyunk. Olyanok, akik jóban-rosszban számíthatnak egymásra. Csak az együttléteinkre mindig rányomja a bélyegét az az időszak, amelyet szeretnék kitörölni, de nem tudok. Ezért hallgatólagosan megegyeztünk, hogy nem találkozunk túl gyakran. Hogy valamennyire megmaradjunk egymásnak, de ne tépjük fel újra és újra a sebeket.

Felém pillant, mosolygok rá. Ő is mosolyog. Aztán visszazökkenünk, és az élet megy tovább.

– Tess, vigyáznál Livióra egy negyedórát? Nincs itthon szárazkaja Félszeműnek.

Félszeműre, a tunya macskára nézek, aki a tegnap esti megérkezésem óta még nem hagyta el a nappali kanapét tíz percnél hosszabb időre. Jól elbántak szegénnyel, és lomha. Francesca meg nem tud ellenállni a nyomorékoknak.

– Persze, nem gond! Villámgyorsan lezuhanyozok, aztán sütünk valami tortát. Benne vagy, Livio?

– Igen, igen, igen, igen! Csokisat, Tess nagynéni? Lécci, lécci, lécci!

Livio ellenállhatatlan pózt vesz fel. Meg az, hogy Tess nagynéninek hív, miközben nem is vagyunk rokonok, teljesen levesz a lábamról. Tetszik az ötlet, hogy az ember megválaszthatja a nem vér szerinti rokonait. Nevetve válaszolok neki:

– Nem is kell könyörögnöd, a csokoládé ki se maradhat a tervből!

Livio örömtáncra perdül, ami azt jelenti, hogy néhány másodperc erejéig megfeledkezik Darth Vaderről.

Ránézek a konyhában lévő órára, háromnegyed tizenegyet mutat. Úgy terveztem, hogy ebéd után azonnal indulok. Megyek is a fürdőszobába, miközben Siennára és Sachára gondolok. Háromórányi autóútra vannak innen, Toscana közepén. Alig várom, hogy újra láthassam őket! Úgy érzem – nem, inkább tudom –, hogy a következő néhány nap kivételes lesz. Már régóta várok erre. Ez után a nyaralás után új élet kezdődik. Ami egyszerre tölt el izgalommal és bénít is le.

11 óra 5 perc

Épp most tört ki a vihar. Láttam az imént a fenyegetően elsötétülő eget, de nem gondoltam, hogy ilyen gyorsan ideér, és hogy ennyire tombolni fog.

A zsúfolt szobából, amelyet mosóhelyiségnek, irodának és vendégszobának is használnak, a mellkasom köré tekert törölközőben nézek ki az ablakon. A híd pillérei épphogy csak láthatók, és az özönvíz moraja teljesen elnyomja a forgalom zaját.

Amikor Francesca megadta a genovai címét, nem is tudtam, hogy épp az autópálya alatt lakik. Tudom, hogy nem veti fel a pénz, de azért ez a kerület és ez a környék nem éppen ideális, találhatott volna jobbat. Beleszeretett a kis hátsó kertbe, és az ő anyagi lehetőségeivel reménytelen volt ugyanezt megkapni a város szívében, így magyarázta. Egyetértek azzal, hogy a kiskert szép, de nagyon nem lenne ínyemre, ha állandó autó- és teherautóforgalom menne a fejem felett. De végül is mindenkinek megvannak a maga prioritásai, nem az én dolgom megítélni a döntéseit. Az is igaz, hogy ő és Livio boldognak tűnnek itt, és ez a lényeg.

11 óra 15 perc

FaceTime-on hívnak. Sienna és Sacha az.

Siennának fülig ér a szája, és mögöttük szikrázó napsütés. Pedig csak háromszáz kilométerre vannak!

– Anya! Kitalálod, hová megyünk nagybátyóval ma délután?

Pusztán költői a kérdés, mert annyira izgatott, hogy meg se várja, hogy válaszoljak.

– A csúszdaparkba! Annyira boldog vagyok!

Mögötte Sacha hevesen gesztikulál, amiből azt veszem ki, hogy tetszik is neki a program meg nem is. Sienna megfordul, és bosszúsan néz rá.

– Ugye, tudod, hogy látlak a kis négyzetben a képernyő alján, itt, ni? Úgy mutogatsz, mintha nem lenne kedved hozzá!

Sacha elneveti magát.

– Hoppá, most lebuktam! Egyrészt persze hogy van kedvem hozzá, hiszen veled megyek. Másrészt, tudod, nem igazán szeretem az olyan helyeket, ahol háromnegyed órát kell sorban állni, hogy tizenöt másodperc alatt lecsúszdázzak. De ne aggódj, rengeteg játékötletem van, hogy ne unatkozzunk, amíg várakozni kell!

A lányom ismét szélesen mosolyog.

– Milyen játékok?

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik.

– Most viccelsz? Ugye tudod, hogy 1995 óta már senki sem beszél így? Gyerünk, ki vele!

– Nefelejcsem, ha megkínzol, se árulok el előre semmit!

Sacha megszokta, hogy Siennát mindennap más és más virágnéven szólítja. Mindig is csodálatosnak tartottam ezt a szokását.

Valahányszor Sachával látom Siennát, ugyanaz a gondolat fut át az agyamon: a lányom sokkal vidámabb, boldogabb és élénkebb. Egyszerűen élettelibb. Sacha, amióta csak belépett az életünkbe, folyamatosan feltölt minket.

– Szóval ma nefelejcsnap van, ha jól értem.

– Pontosan! De nem azért hívtunk, hogy virágokról beszélgessünk. Azt akarjuk kérdezni, hogy mikorra vagy várható a szállásra.

– Késő délutánra biztosan odaérek. Úgy terveztem, hogy délután kettő körül indulok, de itt most szakad az eső, úgyhogy szerintem várok egy kicsit.

Sacha megmutatja a világoskék eget a fejük felett.

– Itt káprázatos az idő! Majd meglátod, milyen szép lesz!

Rám kacsint, én pedig elmosolyodom.

– Na, jó, akkor mi megyünk is, mert rohan az idő, és nem akarunk utolsónak nyelni a lábmosó vízből. Csókollak, vezess óvatosan! Sienna, dobsz egy puszit anyának?

– Puszi, anya! Nagyon-nagyon-nagyon-nagyon-nagyon szeretlek!

– Puszillak, drágaságom! Érezzétek jól magatokat, és majd meséljetek!

Sacha Sienna mellé hajol, és kinyomja a telefont.

11 óra 25 perc

Francesca közben visszaért. A konyhában találom.

– Hű, ennyire eláztál, amíg a kocsitól az ajtóig értél?

– Igen, őrület ez a felhőszakadás, és ezzel a mostani hőséggel olyan, mint egy trópusi vih…

Francescának nincs ideje befejezni a mondatát, mert egy hatalmas mennydörgéstől összerezzenünk. Francesca felsikolt, amin Livio jót nevetgél.

– A mindenit! Ez úgy hangzott, mintha nagyon közel csapott volna le a villám. Itt biztonságban leszünk. Tess, nem kellene neked is megvárnod az indulással, amíg ez elmúlik?

– De, igen, épp ezt mondtam Siennának és Sachának. Meglátjuk, hogy alakul a helyzet ebéd után.

Odamegyek Livióhoz, aki még mindig a sötét oldal várával van elfoglalva.

– Készen állsz, Livio, mehetünk megcsinálni azt a tortát? Elkezdem összeszedni a hozzávalókat, te pedig gyere utánam nemsokára, jó?

Némán bólogat, de továbbra is az építésre figyel.

Próbálom átgondolni a receptet, miközben előveszem a tojást és a csokoládét, majd kinyitom a hűtőt.

– Elfogyott a tej. Mondod, hol találok még?

– A fenébe, elfelejtettem felhozni ma reggel! Livio, lemennél Tess nénivel a pincébe megmutatni, hol tartjuk a tejet?

Livio morog egy kicsit a formaság kedvéért, de velem jön. A pincébe vezető ajtó az előszobai folyosóról nyílik. Felkapcsolom a villanyt, megfogom a kicsi fiú kezét. Érzem a dohos szagot, ahogy haladunk lefelé.

– Hű, nagyon mélyen van ez a pince! Majdnem olyan, mint egy barlang.

– Igen, nekem egy kicsit félelmetes, ezért soha nem jövök le egyedül. De teljesen más, ha jön velem valaki. Olyankor szeretek lejönni, mert olyan dolgokat látok, amiket anya rejteget. Legutóbb láttam, hogy a tej melletti polcon cukorka is volt.

Lehajolok hozzá, és bizalmas hangon odasúgom neki:

– Akkor most körülnézhetünk egy kicsit, ha gondolod.

Mohó tekintettel rám néz, és mosolyogva bólint.

Az alagsor meglepően tágas, ránézésre úgy harminc négyzetméter körüli lehet. Baloldalt papírdobozok, két bicikli és egy régi csocsóasztal áll. Azon tűnődöm, mihez kezdhet Francesca egy csocsóasztallal, mert nem tudok ilyen jellegű szenvedélyéről. Az elképzelhető, hogy valaki meg akart tőle szabadulni, ő pedig begyűjtötte, mivel hazavisz mindent, amit az idő vagy az élet megtépázott – mint például Félszeműt. Jobb kéz felől még több papírdoboz, és konzervekkel, tésztával, rizzsel, cukorral, tejjel megrakott hatalmas polc.

– Anya fél, hogy háború lesz? Jól betárazott!

Livio nem is figyel rám, a helyiség másik végében van, és az orrát a csocsóasztalra tapasztja. Két nagy betonoszlop választ el minket egymástól. Megborzongok, mert itt sokkal hidegebb van, mint a földszinten. Nem vagyok klausztrofóbiás, de nem szeretem a rosszul megvilágított, ablak nélküli helyeket. Úgyhogy nem érzem magam túl jól. Sietnék vissza a felszínre. Meglátom a tejesflakonokat a legfelső polcon. Micsoda képtelen ötlet ilyen magasra pakolni a tejet!

Épp kinyújtom a karomat, és lábujjhegyre állok, amikor az emeletről tompa morajlás hallatszik. Teljesen megmerevedek.

Livio felé pillantok. Ő is dermedten áll.

Visszatartom a lélegzetem, hogy jobban halljam. Illetve, hogy jobban érezzem.

Megrázkódott a ház, ebben biztos vagyok.

Abban a pillanatban, ahogy ez a gondolat belém hasít, két borzalmas rázkódás szakítja félbe a találgatásomat. Fentről jöttek a hangok.

Rémülten felkiáltok, és Francesca nevét kiabálom.

Semmi válasz. A szívem hevesen kalapál.

Az a két rázkódás olyan volt, mintha leomlottak volna a falak.

A morajlás felerősödik, fém recsegése hasít át a helyiségen.

– Livio! Feküdj be gyorsan a csocsóasztal alá!

Alighogy ezt kimondtam, a beomlás utáni légnyomás a földre lök. Kőtörmelék zúdul a lépcsőre, eltorlaszolva pince középső részét. Vastag porfelhő száll a levegőben, nem látom tőle Liviót.

Nem látom, nem hallom, nem érem el.

Úgy érzem, a szívem mindjárt kiugrik a helyéről.

Istenem, kérlek, ne hagyd, hogy bármi rossz történjen! Kérlek, ne engedd, hogy Francescának baja essen!

A hörgőim megtelnek porral, a legközelebbi falhoz kuporodom, és próbálok a ruhám szövetén keresztül szabályosan lélegezni. Erősebben figyelek, és hirtelen köhögést hallok. Hála istennek, hogy életben van! Összeszedem minden erőmet, és mint az őrült kiabálom:

– Húzd a pólódat a szád elé, maradj nyugodtan, és az anyagon keresztül lélegezz!

Szúr a szemem, nem tudom kivenni, mi van körülöttem, de egy biztos: nincs többé kiút a felszínre. Foglyok vagyunk.

Livio zokog. Az anyját hívja. Megkérdezem tőle, hogy az asztal alatt van-e, hogy nem sérült-e meg, de nem válaszol. Vagy csak nem hallom. Szeretném jobban megnyugtatni, de én is fuldoklom, kerülnöm kell a beszédet.

Felnézek a fejem fölé, és megfagy bennem a vér.

A mennyezet hepehupás. Eldeformálódott.

A testem remegni kezd. Pánikba esem.

Köhögök, könnyezek a portól, de makacsul nyitva tartom a szemem. Nem tudom levenni a tekintetemet a villámsebességgel repedező betonmennyezetről.

Az egész építmény baljósan recseg.

A pillanat elviselhetetlenül hosszúra nyúlik.

Istenem, nem akarok meghalni!

A lányom jut az eszembe. Az én Siennám. A drágaságom. Csak rá gondolok. A terveinkre, a jövőnkre. A néhány perccel ezelőtti mosolyára. Sacha is eszembe jut. A halvány, bizonytalan, mégis oly közeli boldogságra.

Azt gondolom, hogy „nem lehet mindennek ez a vége”.

A megtekeredő fémgerendák tompa zajától megfagy bennem a vér. A lemészárlás előtti állat segélykiáltása: ez a kép tolul az agyamba.

Kialszik az egyetlen villanykörte. Felnyögök. Teljes a sötétség.

Csak a lélegzetemet hallom. Egy bekerített, mozdulatlan vadállat zihálása.

Pillanatnyi csend.

Majd a mennyezet megadja magát.