Ez neked szól, Cheryl Young.
Te vagy a legjobb!

1. fejezet

Ez a szerelem?

Ezen az egetverően fontos kérdésen töprengek, ahogy a közelgő randimra készülök Luke-kal. A legjobb barátnőm, Livvie elterülve fekszik az ágyamon, teljesen beszippantotta a könyv, amit olvas, és sejtelme sincs arról, hogy épp egy egzisztenciális válság kellős közepén vagyok.

Van Luke-ban, a költőben valami je ne sais quoi, valami megfoghatatlan, és szinte beleszédülök a gondolatba, hogy mi minden vár még rám mellette. Annyira más, mint azok a srácok, akikkel eddig randiztam. Vele nincsenek unalmas „vacsora és mozi” esték. A randijaink csodás kalandok, melyek felvillanyoznak.

Luke-kal gyakran beugrunk egy-egy könyvesboltba, hosszú, lusta vasárnapokat töltünk olyan üzletekben, amiket szinte alig ismernek az emberek. A kedvencem egy hangulatos kis hely egy rég elfeledett sikátorban, ahol hatalmas kupacokban állnak a keménykötésű könyvek, megtöltve a levegőt a múlt érzéki, nehéz illatával. Lépteink nyomán por kavarog, és az idős úriember folyamatosan szemmel tart minket pipájának kavargó füstjén keresztül. Úgy érzed, mintha megállt volna az idő abban a dohos, ősrégi londoni zugban, ahol a szabályok érvényüket vesztik.

Én is szeretném ezt a fajta paradicsomot megtalálni magamnak, és talán a legjobb úton haladok felé. Luke már elvitt néhány slam poetry rendezvényre, ahol ő maga is színpadra lépett, és nyert más költőkkel szemben, mert néhány szóval is rengeteg érzelmet képes közvetíteni. Szinte elakad a lélegzetem attól, ahogy a huszonhat betűt valami mámorító és csodás dologgá formálja.

Luke mintha az egész teret betöltené nagy ötleteivel és tömörségével. Olyan, mintha az élettel pulzálna, én pedig mintha ozmózissal szívnám magamba azt a lelkesedést, ahogy megtapasztalom, miként képes az irodalom megváltoztatni egy hangulatot, egy életet, egy szívet.

Művészeti galériákba is besurrantunk, könyvtárakban lógtunk, és feminista rendezvényeken vettünk részt – ő is feminista. Egy szövetséges! Ő az igazi; végre, ennyi idő után, megtaláltam azt a férfit, akiről mindig is álmodtam, annyi félresikerült próbálkozás után olyan férfiakkal, akik folyton meg akartak változtatni, elnémítani, vagy legalább… elhalkítani, azt hiszem.

Luke egy teljesen új világot nyitott meg előttem, amiről eddig azt sem tudtam, hogy létezik. Egyfelől nagyon összetett személyiség, mégis annyira egyszerű, és rövid idő alatt ellopott egy darabot a szívemből. De az a legjobb az egészben, hogy sosem mondja meg, hogyan legyek tökéletes, miben változzak, hogy beilleszkedjem és megfeleljek.

Képtelen vagyok megzabolázni rakoncátlan fürtjeimet – kicsit olyanok, mint én, azt hiszem – így szabadon hagyom őket. A sminkemet egy kis csillogó szemhéjpúderrel és vastag szempillaspirállal teszem teljessé.

− Két hónapja tart, Liv. Szerinted ez az utolsó pillanatban érkezett italmeghívás azt jelenti, hogy komolyra fordul a dolog köztünk?

Az igazat megvallva kezdek belezúgni a srácba, de vajon ő is így érez irántam? Minden egyes kudarcba fulladt kapcsolat után egyre óvatosabb lettem, és egyre nehezebben nyíltam meg. Minden szakítás – akadt belőlük szép számmal – elvette az önbizalmamat. Valahogy mindig „túl sok” vagyok a férfiaknak.

Livvie a könyve fölött rám néz.

− Szerintem igen. Hogy is szólt pontosan az üzenet?

− Igyunk meg valamit a Csorba Cserépben. Muszáj találkoznunk.

Egy pillanatra elgondolkodik, majd azt mondja:

− Az az érzésem, hogy hiányzol neki. Nem úgy volt, hogy holnap együtt mentek arra a könyvbemutatóra?

− De igen, holnap este. Könyörögnöm kellett Magdának, hogy műszakot cserélhessek Jonah-val.

Imádom az új munkahelyemet a Karácsonyi Varázslat Áruházban, azt leszámítva, hogy a főnököm egy tűzokádó sárkány, és a munkatársam, Jonah, minden helyzetet kihasznál. De hát nem lehet minden tökéletes, és ha fizetnek azért, hogy karácsonyi dalokat énekeljek, miközben segítek a vásárlóknak, az már maga a főnyeremény. Az eddigi karrierutamat egy szóval lehet összefoglalni: katasztrofális. Általában azért, mert előbb beszélek, mint gondolkodom. A szám hajlamos mindenféle bajba keverni, szóval mostanában nagyon igyekszem visszafogni magam a munkahelyemen, és a lehető legjobban végezni a munkámat. Úgy érzem, megtaláltam a helyemet a Karácsonyi Varázslat Áruház diótörői között, és itt végre kiélhetem a karácsonnyal kapcsolatos valamennyi szenvedélyemet.

− Akkor ez most azt jelenti, hogy Luke nem bír ki huszonnégy órát anélkül, hogy ne lásson téged. Veled akar lenni ezen a szép téli estén, ugye? – vonja meg a vállát Livvie. – A pasi totál beléd zúgott, de ki hibáztatná érte?

Mosolygok.

− Nagyon remélem. Úgy érzem, jó irányba haladunk. A pasik nem adják meg egykönnyen magukat, főleg Londonban, de Luke nem ilyen.

Livvie behajtja a könyv sarkát, és szinte hallom, ahogy most a világ összes könyvmolya egyszerre felsikolt.

− Szerinted hivatalossá akarja tenni?

− Valószínűleg. Átlépünk az elköteleződés nélküli kapcsolatból a valódi, elkötelezett párkapcsolatba. – Számtalan ilyen felszínes „situationshipben” voltam már, ami valójában egy kedvesebb kifejezés a barátság extrákkal típusú kapcsolatra, vagy még rosszabb esetben az egyéjszakás kalandra. Az irreális hollywoodi filmeket hibáztatom azért, hogy a nagyvárosokban élő férfiak egyre kevésbé vágynak az elköteleződésre.

− Nos, jó úton haladsz, Flora. Úgy tűnik, őszinte, és van egy kis sütnivalója is.

− Legjobban azt szeretem benne, hogy tele van energiával. Mindig tudja, mit akar, és tesz is azért, hogy elérje. Nem gondolja túl a dolgokat.

− Kicsit olyan, mint te, nem? „Spontán” lehetne a középső neved.

− Valahogy úgy.

Ezen jót nevetünk. Eddig a szerelmi életem többnyire a rövid és kaotikus jelzőkkel volt jellemezhető. Valamiért soha nem tartanak a kapcsolataim három hónapnál tovább. Nem rebegtetem a szempilláimat, nem játszom a szemérmest, nem vagyok nagyképű vagy megközelíthetetlen. Egyszerűen csak önmagamat adom, a magam színpompás módján – de ez nem vezet sehová. Túl korán kérdezem meg a pasiktól, mit szeretnének kezdeni az életükkel, amitől általában beijednek. De miért ne mondhatnánk el, mit érzünk? És mit akarunk? Miért kell megjátszani magunkat?

Imádom a szerelmet! Újra és újra belevetem magam, mielőtt kihűlne a dolog. Mindig azt mondják, hogy túl gyorsan haladok, de nem tudom, hogy ez tényleg így van-e, vagy a pasik, akikkel randizom, csak kifogást keresnek, hogy ne kelljen megállapodniuk. Nem akarnak az életük végéig elköteleződni egyetlen nő mellett.

Ahogy közeledem a harmadik X-hez, egyre inkább vágyom az igaz szerelemre. Szerintem minden nő kislánykora óta tervezgeti az esküvőjét. Miután túl sok békát csókoltam már meg, készítettem egy ellenőrző listát, hogy egy kis időt és rengeteg szívfájdalmat spóroljak meg. Hosszú, részletes és kicsit szeszélyes, de hosszú távon így lesz a legjobb…

Pont ezért olyan különleges Luke. Nem rémült meg, amikor finoman kikérdeztem, és közben kipipáltam azokat a bizonyos rubrikákat a tökéletes férfi listáján.

− Biztosan szeretné a kapcsolatot a következő szintre emelni – mondja Livvie. – És ez csak jól sülhet el.

Fújok magamra egy kis parfümöt.

− Igen, szerintem is. Vagy csak szexelni akar.

Nevet.

− Biztos, hogy ez is megfordult már a fejében.

− Ezt csak egyféleképpen deríthetem ki.

− Nem várlak meg.

− Nem alszom nála, amíg legalább három hónap nem telik el! Olyan gyerekes az egész, ahogy a lakótársai ott lebzselnek körülötte, bökdösik és sunyin kacsingatnak. Falra mászom tőle.

− Ne is törődj velük, biztosan csak féltékenyek! Csináld, ahogy szeretnéd!

− De nekem nem megy ez az alkalmi szex dolog, biztosan tudnom kell, hogy ő az igazi.

Livvie látványosan úgy tesz, mintha dühös lenne.

− Jól van, csak legyél önmagad, Flora, és holnap a reggelinél részletes beszámolót akarok!

− A reggelinél? Figyelsz te rám, Liv? Tudod, hogy nem vagyok prűd, de az alkalmi szex nem az én műfajom. Kivéve persze, ha a srác Jason Momoa szingli ikertestvére, mert akkor nem érdekel, hogy tényleg komoly-e a dolog! De ha alszol, amikor hazaérek, küldök egy részletes beszámolót, ne aggódj.

Livvie megölel, én pedig kilépek a fagyos londoni éjszakába.

2. fejezet

Miközben Luke hozza az italokat, találok egy asztalt az ablak mellett. Odakint csillogó karácsonyi fények tükröződnek a Temze éjfekete vizén, sáfrány- és jádezöld színekben kavarogva, mintha csak egy Van Gogh-festmény elevenedne meg a szemem előtt. Elbűvölve nézem, ahogy a folyó hullámzik és örvénylik, a színek pedig vidám táncot járnak a hullámokon.

Luke visszajön, és leül velem szemben, de én még mindig elbűvölve bámulom a csodás vizet. Megköszörüli a torkát.

− Úgy örülök, hogy el tudtál jönni. Szeretnék megbeszélni veled valamit.

− Hallgatlak – válaszolom, miközben a tenyerembe támasztom az állam, és különféle forgatókönyveket képzelek el. Hol fogunk élni: valószínűleg a Sohóban, egy átalakított raktárépület egyik aprócska lakásában. Hol töltjük az első igazi közös nyaralásunkat: New Yorkban, ahol végigjárjuk az irodalmi szempontból izgalmas helyeket? Vagy Párizsba megyünk, mert az olyan romantikus? Esetleg Görögországba, ahol élvezzük a napsütést, ouzót iszunk, és lustálkodunk a tengerparton?

− Nagyon klassz volt – mondja azon a bársonyos, mély hangján – az elmúlt pár hónap.

Bólintok, képtelen vagyok egy szót is kinyögni, miközben a szívem szaggatottan ver. Talán írt egy új verseskötetet, amit kettőnknek dedikált? Meg fog hívni, hogy hallgassam meg, ahogy a színpadon felolvassa a közönség előtt, kijelentve, hogy még soha nem érzett így. Soha nem hitt az igaz szerelemben, egészen mostanáig.

− De…

De?!

− De ideje befejeznünk, mielőtt fájdalmat okoznánk egymásnak.

Mi van, mi van, mi van?

− Micsoda?

Megvonja a vállát.

− Nem illünk össze.

A szavak puskagolyóként csapódnak belém, puff, puff, puff. Ez most valami beteges tréfa? Ez az a srác, aki édes semmiségeket suttogott a fülembe a könyvtár félhomályos zugaiban. Az a srác, aki azt mondta, hogy „a gazdagság csak egy társadalmi konstrukció”, miközben fizetés nélkül lógtunk be a galériába, és kéz a kézben sétáltunk el a felbecsülhetetlen értékű műalkotások mellett.

Szégyenletes módon könnyek gyűltek a szemembe.

− Hát ez… most tényleg meglepetésként ért. – Úgy éreztem, mintha kihúzták volna a talajt a lábam alól. – Miért nem illünk össze?

Kétségbeesetten próbálok kihámozni valamit ebből az egészből. Hogyan érthettem ezt ennyire félre? Már megint?!

Végig azt hittem, hogy ő más, hogy jobb, mint a többi férfi, de most, ahogy itt ül velem szemben, pont úgy néz ki, mint a többiek. Mintha rátelepedett volna az unalom, és levette volna a mélyérzésű költő álarcát. Mintha vádaskodást is látnék a szemében. Velem van a baj? Tényleg én lennék az, akinek változnia kellene? Megint a régi lemez.

Luke gyorsan lehúzza az italát, mintha máris indulni szeretne. Elhajította a gránátot, és most fedezékbe vonul.

− Egyszerűen túl sok vagy nekem, Flora. Egy kicsit túl… hogy is mondjam? – Elgondolkodva dörzsöli az állát, mintha nem épp egy szakítás közepén lennénk. – Bolondos vagy, ez a legjobb szó. Eleinte frissítőnek, sőt aranyosnak találtam, de most már nem vagyok benne olyan biztos. – A homlokát ráncolja, miközben végignéz a szétmaszatolódott sminkemen, majd sietve megnyugtat. – Ez persze nem jelenti azt, hogy meg kellene változnod miattam! Biztos vagyok benne, hogy van valaki, aki imádni fogja a különcségeidet, de az a valaki nem én vagyok.

A szomorúságomat gyorsan felváltja az ingerültség, de ellenállok a késztetésnek, hogy pofon vágjam.

− A különcségeimet?

Olyan arcot vág, mintha untatnám a kérdéseimmel, mintha csak le akarta volna tépni a sebtapaszt, és elmenni, anélkül hogy az érzelmeimmel foglalkozna.

− Igen, Flora, biztosan nem én vagyok az első, aki ezt mondja. A különcség lehet jó, de néha lehet kicsit mesterkélt is, tudod?

Nem válaszolok, mert nem értem.

Sóhajtva folytatja.

− Úgy öltözöl, mintha mindennap karácsony lenne…

Felnevetek.

− Hát persze, mert egy karácsonyi cuccokat árusító boltban dolgozom!

Luke azzal a jellegzetes „nem haragszom, csak csalódtam benned” tekintettel néz rám.

− De most nem dolgozol, és egy olyan pulóver van rajtad, amin az áll: „Bulldog karácsonyt!”

Ez már mindennek a teteje.

− Mert annyira vicces! És nem ez a karácsony lényege? Hogy vidámak és jókedvűek legyünk?

− De könyörgöm, még csak november van!

− Pont erről beszélek!

Nem hallja saját magát? Hogy mondhat ilyen hülyeséget? Hogy válhatott ez a sima beszédű, bársonyos hangú szómágus ilyen… átlagos, hétköznapi fickóvá? Az eszem megáll, rá sem ismerek arra a Luke-ra, akit az elmúlt nyolc hétben megismertem.

− Ráadásul a magas sarkú cipődön villogó Mikulások vannak. – Jeges, kemény pillantást vetek rá, de az ostobája csak folytatja: − És a körmeid! Mintha mindegyik egy-egy Mikulás-kabát lenne.

− Pontosan! Minh, a körmösöm készítette aprólékos munkával, egy igazi műalkotás! – A férfiak egyszerűen képtelenek ezt felfogni, nem igaz? – Szóval az a problémád, hogy imádom a karácsonyt? Ennyi?

− Nos, úgy érzem, nekem túl gyors a tempó, amit diktálsz, én valami lazábbra vágytam. Gyönyörű lány vagy, csak…

Ki ez a szörnyeteg? Hova tűnt az én mélyérzésű költőm?

Vagy csak megjátszotta magát egész idő alatt? A randizás KIPUSZTULT ebből az átkozott városból.

− Még hogy az én tempóm gyors? Nem te voltál az egész véletlenül, aki már az első éjszaka le akart feküdni velem, vagy a pasiknál ez nem számít gyorsnak? Azért, mert nemet mondtam, és megsértettem az érzéseidet? A pici kis férfi egód nem bírta elviselni, hogy az első éjszaka behúztam a féket?

− Nem, Flora, az rendben volt. A pici kis férfi egóm jól van, köszöni szépen. Nem erről van szó. A téli csodaországi esküvő helyszíneiről szóló kérdéseid ijesztettek meg, és amikor azon tanakodtál, hogy melyik karácsonyi dalra vonulnál az oltárhoz, meg ilyenek. Meg az a fura kérdés a rénszarvasnevekről?!

Jó, jó, rendben, lehet, hogy néhány randizási becsípődésem előjött menet közben, de ki hibáztatna azért, hogy tudni szeretném a választ ezekre a létfontosságú kérdésekre? Végtére is nem kértem meg a kezét! És ezek mind olyan dolgok, amik a listámon szerepelnek, és valamikor meg kell beszélni őket, szóval miért ne most tennénk?

Felemelem a kezem, hogy elhallgattassam.

− Figyelj, nagyon szerencsés lennél, ha egyáltalán fontolóra venném, hogy hozzád menjek, rohadtul szerencsés, de tudd meg, hogy ezek a kérdések pusztán arra szolgálnak, hogy kiszűrjék a potenciális férjjelölteket, akik nem kompatibilisek velem. Az esküvő még fényévekre van. Ha mindkettőnknek más elképzelése van a házasságról, akkor semmi értelme egymás idejét vesztegetni, nem igaz? Nem mintha most azonnal össze akarnám kötni az életemet veled, de semmi kedvem elpocsékolni öt évet az életemből csak azért, hogy később kiderüljön, te nem a karácsonyi időszakban akarsz nősülni, ráadásul Vegasban, egy Elvis-imitátor előtt, miközben én a Love Me Tenderre vagy valami hasonlóan alkalmatlan zenére vonulok az oltárhoz.

Elhúzza a száját.

− Házasság, Flora? Túl korai még csak megemlíteni is azt a h betűs szót!

Összefonom a karomat, majd rájövök, hogy ez védekezőnek tűnik, ezért újra leengedem.

− De az rendben van, ugye, hogy te a megismerkedésünk második rohadt órájában már előhoztad azt az SZ betűs szót? Nagy piros táblának kellett volna lennie, amin villogó betűkkel ez áll: ÁTVERÉS! Itt mindenki ugyanolyan, csak alkalmi kalandokra vágyik, egyik lánytól repül a másikhoz. Nos, engem nem érdekel az alkalmi szex, és különösen nem olyasvalakivel, aki még a saját esküvői helyszínét sem gondolta át!

Felkapom a táskámat – az én nagyon giccses és nagyon cuki, karácsonyfa alakú táskámat –, és sietve távozom. Újabb időpazarlás egy újabb sráccal, aki csak lazulni akar egy kicsit a Netflix előtt. Komolyan, hová tűntek a rendes pasik?

***

Visszaérve a lakásba, drámaian feltépem az ajtót és berontok.

− Livvie! Úristen, szakított velem, mert szerinte túl különc vagyok! Ez valami kód? Az új „nem a te hibád” duma?

Livvie felkapja a fejét, és döbbenten mered rám.

− Mi van? Hogyan történt ez az egész? Pontosan mit mondott?

− Szóval… − Leroskadok mellé. − Gyakorlatilag annyit mondott, hogy túl bolondos vagyok, de ne aggódjak, mert gyönyörű vagyok, és jön majd valaki, aki gyorsan lecsap rám, valaki, aki imádni fogja a különcségeimet, vagy valami hasonló hülyeséget. És állítólag túl gyorsan haladok, mert pár napja megkérdeztem tőle, hogy mit gondol a karácsonyi esküvőről, bizonyos helyszínekről és a bevonuló zenéről.

− Jaj, Flora, mondd, hogy nem csináltál ilyet!

− Pedig de!

Livvie a vállamra hajtja a fejét.

− Mi lenne, ha az ilyen kérdések megvitatásával várnál legalább a harmadik hónapig?

− Nem, a legjobb az, ha rögtön kiderítem, kivel van dolgom.

− Rendben, csináld csak, ahogy jónak látod, Flora, pont ezért szeretlek. Mindig a saját utadat járod.

− Ugye, ezzel most nem azt akarod mondani, hogy szerinted is különc, bolondos és ügyefogyott vagyok…

− A legjobb emberek mind ilyenek.

− Azt hiszem, egy időre feladom a pasizást. Talán örökre. Inkább hozzámegyek egy felfújható Mikuláshoz vagy valami hasonlóhoz, akárcsak azok az emberek, akik a kedvenc hídjukkal vagy sziklájukkal házasodnak össze. Valami igazán jelentőségteljes dologgal.

− Ez tényleg nagyon észszerűen hangzik.

− Juj… de legalább van egy szuper munkám a Karácsonyi Varázslat Áruházban. A földkerekség legvarázslatosabb helyén dolgozhatok, és ez eltereli a figyelmemet az újabb szívfájdalomról. Imádok ott lenni, és tudom, hogy hamarosan talpra állok, és újra rendezem a soraimat. És ami a legjobb, hogy te mindig mellettem vagy, amikor kisiklik az életem. Mindig itt vagy, hogy segíts helyretenni a dolgokat…

− Ha már így szóba hoztad… − pattan fel Livvie. – Várj, ehhez bor kell.

Kiszalad a konyhába, és két borospohárral meg egy üveg méregdrága vörösborral tér vissza.

− Nézzenek oda, micsoda puccos bor! Te haldokolsz? Vagy én? Valami baj van? – Akaratlanul is felsikítok, nem tudom visszafogni magam. Akkor veszünk elő ilyen flancos bort, ha valami katasztrófa történt, és egymást vigasztaljuk. Ha ünneplünk, mindig pezsgőt bontunk.

Livvie visszahuppan a kanapéra, engem meg lenyom az egyik karfára.

− Nem haldoklik senki, nyugi. Fogd csak meg! – Átveszem tőle a felém nyújtott poharakat, Livvie meg kinyitja a borospalackot, és tisztességes adagot tölt mindkettőnknek.

− Meghalok az izgalomtól, Liv. Nyögd már ki végre!

− Jól van… − A füle mögé tűr egy fényes, fekete hajtincset. – Meséltem, ugye, hogy megkerestem azt a céget a bőrápolási kollekciómmal kapcsolatban?

Livvie szépészettel foglalkozik, saját kis szalonja van, amely botoxra, ajakfeltöltésre és efféle dolgokra specializálódott. Ügyfelei az előkelő londoniak közül kerülnek ki, akik némi szépészeti beavatkozásra vágynak. Hetente legalább egyszer megkér, hogy legyek kísérleti nyúl, de már a gondolattól is kiráz a hideg, hogy tűket szurkáljanak a bőrömbe, vagy valami méreggel bénítsák le az arcomat, még ha értem is, mi a jó benne. Livvie egész életében úgy fog kinézni, mintha egy retusált huszonéves bombázó lenne, miközben én évről évre ráncosabb leszek, mint Dorian Gray képmása.

− Igen, emlékszem, azok a menő arcok LA-ből, akik olyan álomszerűek voltak! – Jót nevetett azon, hogy milyen fejet vágok. − Rábólintottak, ugye?

Mivel Livvie olyan maximalista, a szalon már nem volt neki elég, ezért kitalált egy csodálatos bőrápolási termékcsaládot, ami valahogy jobban eltünteti a finom ráncokat, mint bármilyen smink. Keresett egy céget, amely befektetne és finanszírozná a klinikai vizsgálatokat, és így a márkát világszerte ismertté tehetné.

− Üzletet ajánlottak. Ez az egyetlen módja, hogy felépítsem a vállalkozást, Flora. Egyedül nem tudom megcsinálni, nekik megvannak a pénzügyi forrásaik ahhoz, hogy megvalósítsák, én pedig gazdag és híres leszek, és azt a felfújható Mikulás férjet veszem meg neked, amelyiket csak akarod!

− Köszönöm ezt a remek ajánlatot, igazán kedves tőled. De az a cég Los Angelesben van, ami azt jelenti, hogy te is Los Angelesben leszel! – Az arcomat a kezembe temetem, és próbálok nem zokogni. – Hogyan fogok nélküled boldogulni?

Az a nyomasztó érzésem támad, hogy megint megtörténik… kicsúszik a kezemből az irányítás. Egy szakítás, és most a legjobb barátnőm is elköltözik, ráadásul egy másik kontinensre, és mindez egyetlen este leforgása alatt! Nem akarok negatív Nelly lenni! Én egy erős, majdnem harmincéves nő vagyok, aki rendbe hozza az életét!

− Mi lenne, ha velem jönnél?

− És hagyjak itt mindent… mindezt? – A „mindez” valójában Livvie-é. – Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy van egy csodás pénztárosi állásom. Az embereknek szükségük van rám. A vásárlók számítanak rám, és a karácsonnyal kapcsolatos szakértelmemre.

Kicsit gépiesen mondom ezeket a szavakat, miközben megpróbálom összeszedni magam Livvie kedvéért. Senkinek sincs szüksége egy különc, bolondos síró babára, aki elrontja a hangulatot.

− Értem. És nem leszek örökre távol. Nagyjából egy év, mire beindulnak a dolgok, aztán visszajövök, és én fogom vezetni a londoni irodát.

− Nézzenek oda, a londoni iroda vezetője! Annyira büszke vagyok rád, Liv, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy elveszítelek. – Aznap este már másodszor bőgök.

− Soha nem fogsz elveszíteni.

Szipogok és szuszogok.

− Mikor indulsz?

− Amint lehet, de biztosan kell egy hónap, amíg elrendezek mindent a szalonnal kapcsolatban, szóval majd meglátom, hogy alakulnak a dolgok, és ha minden elrendeződött, lefoglalom a repülőjegyemet. Már fel is adtam egy hirdetést, hogy menedzsert keresek. Összeállítottam egy juttatási csomagot, amelynek része a lakás is. Természetesen te továbbra is itt lakhatsz, marad minden a régiben.

− De hát még lakbért sem fizetek, mert megígértem, hogy csak addig maradok, amíg rendbe nem jövök. – Legalábbis ezt mondtam, amikor tizennyolc hónappal ezelőtt beköltöztem Livvie vendégszobájába. Istenem, hogy repül az idő, amikor az ember mélyponton van.

− A lakbérrel ne foglalkozz.

De én igenis foglalkozom vele. Mindig megfogadom, hogy nem fogok Livvie-re támaszkodni anyagilag. Annyira utálom az ilyet. Hagyta, hogy ingyen lakjak itt, mert az életem kész katasztrófa, de nélküle itt maradni teljesen más dolog. És soha nem engedhetném meg magamnak, hogy London központjában béreljek lakást, de még egy cipősdoboz méretű szobára sem futja.

Mélyen legbelül azt hiszem, Livvie még mindig úgy érzi, tartozik nekem, amiért gyakorlatilag a nagyiéknál nőtt fel. Mindig ott van benne a késztetés, hogy „meghálálja” nekem, hogy megosztottam vele a családomat, és családtagnak tekintettük. Soha nem mondja ki ilyen nyíltan, de már elég régóta vagyunk barátok, sőt, szinte testvérek, így jól ismerem az indítékait, akkor is, ha nem beszél róluk. Bárcsak ne így gondolkodna. Livvie otthoni életére rányomta a bélyegét a szülei toxikus kapcsolata, ezért is dolgozik olyan keményen, hogy ne kelljen senkitől sem függenie. Csodálom is miatta. El sem tudom mondani, mennyire. A szörnyű gyerekkora ellenére kiegyensúlyozott, figyelmes, együttérző, ambiciózus nő lett belőle, ami nagyon inspiráló. Már copfos kislányként is ott lobogott benne a tűz.

− Majd keresek egy új helyet – mondom vidáman, és próbálom elhitetni vele, hogy egyáltalán nem pánikolok. – Valami kisebbet. – Értsd: olcsóbbat. Valamelyik londoni külvárosba kell majd költöznöm, hogy a szerény fizetésemből bérelni tudjak egy szobát. De legalább van fizetésem, és ezért igazán hálás lehetek. − Elvesztettem az állítólagos pasimat, és most a legjobb barátomat is, és mindezt egyetlen nap alatt. Reméljük, a holnap jobb lesz.

− Minden rendben lesz, de ha minden kötél szakad, küldöm érted a magánrepülőt.

Tátva maradt a szám.

− Még magánrepülőjük is van?

− Nincs, de ez olyan amcsisan hangzik, nem?

− Ahogy mondod! És mi van a fiúddal? Ő mit szól mindehhez? – Ki nem állhatom azt a pasit, még a nevét sem tudom megjegyezni.

Nagyot sóhajt.

− Még nem mondtam el neki.

Imádkozom az összes szenthez, hogy szakítson vele, és lépjen tovább. Látom rajta, hogy annyira nincs is oda érte, csak tetteti.

Megisszuk az üveg vörösbort, és nevetve-sírva töltjük az estét. Livvie elvesztése olyan, mintha a jobb karomat veszíteném el. Kiskorunk óta legjobb barátok vagyunk, és még több mint két évtizeddel később is a segítségemre siet.

Mi lesz velem nélküle…?

3. fejezet

Másnap este, amikor Luke barátjának könyvbemutatóján kellene lennem, a Mikulás segédje feliratú pizsamámban ülök egy pohár tojáslikőrt szorongatva, és azon töprengek, hogyan mentek ennyire félre a dolgok. A tojáslikőr segít; megnyugtató karácsonyi ital, ami felidézi a nagyinál töltött karácsonyok kényelmét és melegségét. A nagyi pirospozsgás, örökké vidám asszony volt, aki soha nem mondott rosszat senkiről, de ha valaki megbántotta, azt nem hagyta megtorlatlanul. A nagyi azok közé az emberek közé tartozott, akik pont olyanok, mint amilyennek látszanak: összeszedte az elveszetteket és megtört szívűeket, megetette, elszállásolta őket, majd útjukra bocsátotta, tudva, hogy ha szükségük van rá, mindig visszatérhetnek hozzá.

A szüleim mások voltak. Ők inkább a látszatra adtak, ők afféle „maradj-csendben-nehogy-a-szomszédok-meghallják” típusok – amíg kifelé minden rendben volt, addig minden jó volt. Kiskoromban soha nem feleltem meg az elvárásaiknak, állandóan azt hajtogatták, hogy nem próbálkozom eléggé a siker érdekében, és soha nem voltam olyan jó, mint a testvéreim. Őszintén szólva, még most sem vagyok. A nagyi otthona volt az én menedékem, ahol mindig szeretet és elfogadás várt.

Rettentően hiányzik. Miatta imádom annyira a karácsonyt. Mindig nála töltöttem az ünnepeket, segítettem meggyúrni a házi készítésű gyümölcsös pite tésztáját, miközben karácsonyi dalokat énekeltünk. Megengedte, hogy én mérjem ki a brandyt, amibe az aszalt gyümölcsöt áztattuk, és mindig belekortyolt, csak azért, „hogy ellenőrizzem, nem mérgező-e, drágám”. A fahéj és a szerecsendió illata még mindig visszarepít abba az aprócska, rendezett konyhába, és látom magam előtt az én vidám, kötényes nagyimat, aki két kis korty után már kacarászott, az arca kicsit pirosabb lett, a szeme bepárásodott, ahogy azt mondta:

– Tudod, mennyire szeretlek, édes Flora. Más vagy, mint a többiek, és jegyezd meg a szavaimat: egyszer meg fogod mutatni mindenkinek. Csak későn érő típus vagy, ennyi az egész, drágám, és tudod, mi a különleges a későn érőkben?

− Mi? – kérdeztem, és átjárt a boldogság, hogy a nagyi valami különlegeset lát bennem, amit senki más nem. Bennem, az átlagos diáklányban, aki túl sokat álmodozott, a testvérben, aki a többiek mellett csak egy szürke kisegér volt. A lányban, aki nem képes hallgatni a szüleire.

− A későn érők ösztönösen tudják, hogy várniuk kell a varázslatra. És a varázslatos élethez idő kell. A varázslatot nem lehet siettetni, igaz? Szóval hagyd, hogy a természet tegye a dolgát, és ne törődj azokkal, akik megpróbálják elhomályosítani a ragyogásodat…

Nem is tudom pontosan, hányszor hangzott el ez a beszélgetés köztünk. Mintha a nagyi előre tudta volna, hogy a harminchoz közeledve szükségem lesz emlékeztetőkre, mert még mindig nem „értem meg”. Valahányszor eszembe jut, gondolatban visszarepülök a meleg konyhájába, ahol az ő szeretete ölelt körül, és a karácsonyi fűszerek illata töltötte be a levegőt. Élvezettel csomagolta az ajándékokat a konyhaszigetnél ülve, én pedig számtalan fazékban és lábasban kavargattam az ételt, míg ő arról áradozott, hogy kinek mit vett és miért. Az ajándékozást szinte művészetté varázsolta. És minden évben december elsején eljött a ház feldíszítésének ideje.

Iskola után Livvie és én rohantunk a nagyihoz, és az estét a fák felállításával töltöttük. Összesen tizenkét fája volt, minden kis zugba jutott egy, a nagyoktól a kicsikig, minden méretben. A mennyezetre girlandot ragasztottunk. A díszeket óvatosan kiszabadítottuk a selyempapírral bélelt dobozaikból, letörölgettük, és minden elképzelhető helyre felaggattuk őket. A központi helyet mindig a világító betlehemi jelenet foglalta el, amit a nagyi imádott. Még mindig ott lapul valamelyik doboz mélyén. A legtöbb díszét megőriztem, és van egy saját gyűjteményem is, amit az évek során újabb és újabb darabokkal gazdagítottam. A nagyi minden évben vett nekem egy újabb díszt, hogy bővítsem a készletem, és én is beruháztam néhány drágább darabba a Swarovski vagy a Hallmark kínálatából. Míg a csajok többsége dizájner cuccokba fekteti a pénzét, én karácsonyi díszekbe. Bárcsak itt lenne még a nagyi, most biztosan felvidítana egy meleg bögre kakaóval, és elmondaná, hogy eljön az én időm, és hogy ez a sok buktató csupán a terv része…

A bejárati ajtó egy hirtelen széllökéssel nyílik ki, kizökkentve a nosztalgiázásból. Novemberhez képest dermesztő hideg van, és azon tűnődöm, vajon korán megérkezik-e idén a hó.

− De jó újra itthon! – mondja Livvie. – Micsoda nap!

− Várj csak… − Kimegyek a konyhába, és töltök neki egy kis tojáslikőrt, majd visszasietek a hangulatos nappaliba. – Mesélj, mi történt?

− Ó, köszi – Belekortyol a krémes italba, majd lehuppan a gázkandalló melletti fotelbe, és magára húzza a plédet. – Egyik dráma a másik után. Próbálom kipipálni a tennivalókat a listámon, de ahogy megoldok egy problémát, rögtön másik kettő kerül a helyére. De mindegy, igazából nem lényeges, csak néha úgy érzem, nem tudok mindent elintézni, mielőtt elmegyek. Neked milyen napod volt?

− Végül is egész jó. Ha nem lenne a Karácsonyi Varázslat, egész nap itthon ülnék és egyfolytában karácsonyi Hallmark-filmeket néznék, és azon tűnődnék, hogy miért a szerethető, de meggondolatlan hősnőnek jön össze minden, és nekem miért nem.

− Nekik miért megy olyan könnyen?! – siránkozik.

− Lehet, hogy nekem is el kellene költöznöm egy kisvárosba, és belezúgni a kissé különc könyvtáros srácba, aki meglepően dögös, amikor leveszi a szemüvegét és máshogy fésüli a haját.

− Ó, igen. Mint Karl az Igazából szerelemben. Bár ő nem könyvtáros volt, és szemüvegben is dögös volt.

− Szuperdögös. Na mindegy, neked van barátod, még ha nem is felel meg teljesen a Hallmark szabványainak. – Livvie új barátja totál idióta, de nem szereti, ha ezt gyakran hangoztatom.

− Hát ja – sóhajtja. – Mindegy, hagyjuk is. Rávettem magam, hogy hazajöjjek a szalonból, abban a reményben, hogy karácsonyi díszbe öltöztethetjük a lakást. Mit szólsz? Ettől talán te is feldobódsz egy kicsit.

− De hát három hét múlva te úgyis elutazol. Van értelme mindent felrakni, csak azért, hogy aztán rögtön le is szedjük? – A torkom összeszorul, amikor arra gondolok, hogy Livvie elmegy, én pedig próbálok majd boldogulni, miközben azt is ki kell találnom, hol fogok lakni. És hogyan fogok egyáltalán működni a tanácsai és a józan esze nélkül?

− Van értelme! – mondja olyan hangon, mintha ez teljesen egyértelmű lenne.

− Igazad van! – mondom, vigyorogva. – Csináljuk meg! Tartsunk egy elő-karácsonyt, mielőtt elmész.

− Szuper ötlet!

Elgondolkodom, hol is kezdjük.

− Mit szólnál, ha holnap este készítenék egy ünnepi lakomát? – Livvie elfehéredik, és bár próbálja gyorsan összeszedni magát, engem nem téveszt meg. – Megígérem, hogy ezúttal teljesen átsütöm a pulykát. – Az a karácsonyi ebéd örökre emlékezetes marad.

− Bármennyire csábítóan hangzik is, de te holnap dolgozol, szóval mit szólnál, ha inkább én vennék néhány finomságot hazafelé? A Harrodsban már vannak isteni kis karácsonyi falatok.

− Azta, a Harrods tök flancos hely. Akkor te hozod a kaját, én meg a pezsgőt.

− Megegyeztünk.

− Lássunk neki a díszítésnek!

Bemegyünk a szobámba, és előássuk a gyűjteményemet az ágy alatti poros zugból.

− Mik ezek a Quality Street desszertes dobozok? Tele vannak díszekkel, vagy mi? – kérdezi.

Elpirulok.

− Nem, üresek. Általában egy-egy szakítás után csokival kúrálom a szívfájdalmamat… tudod, hogy van ez.

− Hát, ahogy elnézem a dobozokat, jó pár szakításon vagy túl. Az egyszeri randikat is beleszámítod ezekbe a… szakításokba?

− Hát persze! Ez is egy ok arra, hogy elemezzem az érzéseimet.

− Helyes.

− Mindig megéri elmélkedni.

− Az biztos.

− Oké, akkor először is állítsuk fel a fát.

A következő órát azzal töltöttük, hogy feldíszítettük a fát, közben tojáslikőrt kortyolgattunk, és felidéztük a közös gyerekkori emlékeket. A beszélgetés hamarosan visszakanyarodott a nagyira, aki Livvie-t is unokájaként szerette.

− Annyira hiányzik – mondja, miközben egy mini képkeret alakú díszt tart a tenyerében. A benne lévő fotón én vagyok a nagyival és Livvie-vel, arcunk összeér, szemünkben nevetés csillog. – Azóta már a karácsony sem ugyanaz, ugye? – A hangja elcsuklik.

Úgy teszek, mintha a csodás körmeimet tanulmányoznám. Nem akarok sírni, de tudom, hogy nem fog sikerülni.

− Minden karácsonyból kihoztuk a legjobbat, Liv, nem? De igazad van, nem ugyanaz, és szerintem soha nem is lesz az. – Bár sok-sok évet töltöttem a nagyi konyhájában, képtelen vagyok újra elkészíteni azokat az ételeket, amiket ő készített, anélkül hogy ne mérgezném meg az embereket. Ülhetünk a kandalló körül, nevethetünk, viccelődhetünk és énekelhetünk, de a legfontosabb dolog hiányzik: a nagyi.

Ez elszomorít, mégis hálás vagyok. Nem mindenkinek adatott meg, hogy olyan szerető nagymamája legyen, mint nekem, és örülök, hogy annyi időt tölthettem vele, amennyit csak lehetett. Tele van a szívem emlékekkel, akárcsak Livvie-é, és igyekszünk megtartani azokat a hagyományokat, amiket ránk hagyott.

− Igyunk a nagyira! – mondja Livvie, miközben felemeli tojáslikőrrel teli poharát.

− A legjobb asszonyra, aki valaha élt a földön. – Összekoccintjuk a poharainkat.

− Egészségünkre! – mondjuk egyszerre.

− Ugye, tudod, hogy pont olyan vagy, mint ő?

− Dehogyis, egyáltalán nem hasonlítok rá – felelem. – Ő rettenthetetlen volt, és imádta a társaságot. Megvolt az a képessége, hogy mindenki biztonságban és szeretve érezhesse magát mellette, mintha a világ legfontosabb embere lenne.

Livvie megáll, és úgy néz rám, mintha idióta lennék.

− Te is pont ezt teszed az emberekkel, Flora. Csak nem veszed észre. Mindig azt hiszed, hogy mindent elrontasz, de ez általában akkor történik, amikor olyanok mellett állsz ki, akik nem tudnak vagy nem mernek kiállni magukért. A nagyi nagyon büszke lenne rád ezért.

− Mindenáron meg akarsz ríkatni?

Kedvesen átölel.

− Fejezzük be a díszítést, oké?

4. fejezet

A telefon csak csörög és csörög – miért nem veszi fel? A munkatársaim közül Jonah áll hozzám a legközelebb, de ez nem csak előnyökkel jár. Jonah mindig azt teszi, ami neki a legjobb. Ugyanakkora az esélye, hogy beárul, mint hogy műszakot cserél velem vagy hazudik értem egy olyan vészhelyzetben, mint amilyenben éppen most vagyok. De nincs sok választásom, ezért loholok tovább keresztül a városon, és remélem, hogy végre felveszi a mobilját.

− …’lo?

− Jonah, na végre, késésben vagyok! Légyszi, fedezz Magda előtt! – Végigvágtázok a jeges londoni utcán, a rénszarvasos bársonymamuszom nem igazán bírja a pocsolyákat. A mamusz része az egyenruhánknak, de általában nem szoktam az utcán hordani, pont emiatt. A reggeli kapkodásban nem találtam a sportcipőmet, a többi cipőm meg túl elegáns lett volna a nappali londoni utcákhoz. Sajnos nincs időm kerülgetni a sok piszkos tócsát, így csak ticcs-toccs, átgázolok rajtuk, és minden egyes lépésnél felszisszenek. A hideg a lelkemig hatol. − Mondd neki, hogy… hogy a raktárban vagyok, és a törött árut rendezgetem.

− Ki vagy? – kérdezi lustán.

A szememet forgatom.

− Nagyon vicces. Flora vagyok, ne tegyél úgy, mintha nem tudnád!

− Már megint késel, mi? – Úgy nyújtja el a szótagokat, mintha nem egy potenciálisan a munkámat fenyegető katasztrófa közepén lennék éppen. Miért van az, hogy minden próbálkozásom ilyen balul sül el?

− Nem az én hibám! Volt egy kis ruhabalesetem, Rudolf kis piros orra…

− Ruhabaleset? Ja, hogy ezt mostanában így mondják? Az a srác nem elég jó neked, drágám.

Meghallom azt az idegesítő nevetését – nem is értem, miért próbáltam meg Jonah-t az oldalamra állítani. Hajlamos arra, hogy kárörvendjen mások balszerencséjén, amit aztán alaposan ki is használ.

Megnyomom a gyalogosátkelő gombját, közben magamban motyogok: „Gyerünk, mi lesz már?”, és bosszankodom, hogy miért tart ilyen sokáig, míg zöldre vált. Nincs szívem elmondani Jonah-nak, hogy Luke-kal is ugyanúgy jártam, mint az összes többi volt barátommal. Elhagyott. Még odáig sem jutottunk el, hogy a Facebookon hivatalossá tegyük a kapcsolatunkat!

− Figyi, mondd azt Magdának, hogy hátul vagyok a raktárban és rendezkedem… mindenfélét, amit kell, oké?

− Nem is tudom, Flora. A szabály az szabály. Ráadásul úgyis látja a biztonsági kamerákon, hol vagy. Várj, jött egy vásárló.

A jelzőlámpa végre zöldre vált, így amilyen gyorsan csak tudok, átcammogok a vizes mamuszomban, és próbálok nem gondolni arra, hogy Magda rajtakaphat.

Igazság szerint azért kések megint, mert miután feldíszítettük a lakást, megszállt az ihlet, és hajnalig egy extravagáns karácsonyi kirakatot tervezgettem, amit majd később szeretnék Magdának is bemutatni. Kicsit ideges vagyok miatta, mert ahhoz képest, hogy karácsonyi boltot vezet, egyáltalán nem lelkesíti az ünnepi hangulat. Magdát csak az eladási adatok motiválják, így ha jól tálalom a mondandómat, talán sikerül meggyőzni. Számomra ez nem csak munka, inkább olyasmi, amiből karriert szeretnék építeni, még akkor is, ha három hónap elteltével még mindig én vagyok az új lány. Hosszú a munkaidő, és a fizetés sem valami fényes, de ez nem számít. Csak az a fontos, hogy végre megtaláltam azt a munkát, ami illik hozzám, és amit többnyire élvezettel csinálok.

A pozícióról egy ismerősöm ismerősétől hallottam, aki szólt Magdának az érdekemben. Nem mintha Magdát különösebben érdekelné mások véleménye. Biztos vagyok benne, hogy ő találta fel a flegma picsa nézést, olyan jól csinálja, de nem veszem a szívemre. Nem lehet mindenki vidám és ragyogó. Egy kicsit még puffadt a szemem a szakítás és Livvie LA-be költözésének a sokkja miatt. A munkám az egyetlen, ami megmaradt, ezért olyan fontos, hogy Magda tudja, mennyire elkötelezett vagyok. De amilyen idióta vagyok, elfelejtettem beállítani azt az átkozott ébresztőt ma reggel, miután sokáig maradtam fenn, hogy a prezentációm tökéletes legyen.

A boltnak van pár kirakata, de egyik sem igazán látványos, egyikük sem kaphatna semmilyen sajtóvisszhangot. Az az álmom, hogy egy csodavilágot építsek a gyerekeknek, hogy tényleg higgyenek a karácsony varázsában. És ha Magda úgy gondolja, hogy mindez az eladások növeléséről szól, hát legyen. De nekem arról szól, hogy mesés emlékeket teremtsek fiataloknak és időseknek egyaránt.

Befordulok a sarkon, és azonnal meglátom a Karácsonyi Varázslat Áruházat. Szinte érzem a szabadság ízét! Nos, ha nem is annyira a szabadságot, mint inkább a fogságot, de akkor is a lehető legjobb helyen vagyok. Egy karácsonyi boltban, ami tele van az ünnep minden nélkülözhetetlen kellékével, az egyszerű gömböktől kezdve az importált, csillogó arany szánkókig, és minden mással, amit csak el tudsz képzelni. Vannak egyforma karácsonyi ruhák a család minden tagjának az ünnepi szelfikhez, karácsonyi ágynemű, és ezerfajta elektronikus Mikulás.

− Itt van! – suttogja Jonah.

− Én is!

Leteszem a telefont, leveszem a kabátomat és a sálamat, és bekukkantok a kétszárnyú ajtó mögé. Magdának se híre, se hamva, így a vizes ruháimat egy asztal alá dobom, majd később összeszedem. Végigsimítok a hajamon, remélem, nem túl feltűnően vizes, és bocsánatkérések közepette surranok el a vásárlók mellett, hogy eljussak a személyzeti helyiségbe. Biztos vagyok benne, hogy a lábujjaim már úgy néznek ki, mint az aszalt szilvák. Le kell ellenőriznem, milyen állapotban van a szerencsétlen mamuszom. Remélem, kibírja a napot, bár nem sok esélyt látok rá, a cuppogó hangokból ítélve.

A francba! Meglátom Magdát azzal a flegma kifejezéssel a fején. Olyan, mint a Terminátor, robot üzemmódban pásztázza az arcokat, tuti, hogy az enyémet keresi. Gyorsan beugrom egy karácsonyfa mögé, mielőtt észrevenne. Le kell tennem a táskámat, hogy ne derüljön ki, hogy csak most érkeztem.

Szeretném azt hinni, hogy Magda mélyen legbelül egy érző szívű, kedves ember, de eddig nem sikerült meggyőznie. Mintha kifejezetten élvezné, hogy addig gyötri az alkalmazottait, amíg fel nem mondanak, vagy ki nem rúgja őket valami mondvacsinált ürüggyel. Félelmetes, mennyire élvezi ezt. Egy részem azon tűnődik, hogy talán túl sokan bántották már, ezért áll mindig készenlétben, hogy bármelyik pillanatban lecsaphasson. Remélem, megmutathatom neki, hogy nem minden alkalmazott egyforma, és ha látja, hogy mennyi időt és energiát fektetek a dologba munkaidő után is, ráadásul teljesen ingyen, akkor talán meglágyul a szíve, és kedvesebb lesz velem. Az a célom, hogy kasszásból üzletvezető-helyettes legyek, és szép lassan felküzdjem magam az árubeszerzői pozícióig! Csak arra kell emlékeztetnem magam, hogy hajtsam le a fejem és csukjam be a számat – túl sok munkát vesztettem már el amiatt, hogy kimondtam, mit is gondolok valójában.

Ahogy kikukucskálok a karácsonyfa mögül, valaki megérinti a vállamat, és esküszöm, kis híján szörnyet halok.

− Te meg mit csinálsz itt? – kérdezi Jonah elég hangosan ahhoz, hogy felhívja magára a vásárlók figyelmét.

− Csitt, Magda elől bujkálok! – A kezébe nyomom a táskámat, és sürgetve suttogok. – Tedd be ezt a szekrényembe!

Kiveszi a kezemből, és úgy tartja, mintha valami visszataszító dolog lenne.

− Mit kapok cserébe, ha megteszem? – vonja fel szemtelenül a szemöldökét. Bármennyire bosszantó is tud lenni, el kell ismernem, hogy Jonah jó barát, már amennyire egy munkatárs az lehet, de mindig elvár valamit cserébe. Meg sem tudom számolni, hányszor cseréltem vele műszakot azért, hogy hallgassa el egy-egy botlásomat. – Ma egész nap te viszed ki a szemetet, kitakarítod a mosdókat, és… − Úgy tapogatja az állát, mintha mélyen elgondolkodna, de valójában csak azért teszi, mert ilyenkor mindig valami újabb zsarolással áll elő.

Visszafojtok egy mosolyt.

− Én biztos, hogy nem fogom ezeket megcsinálni, mert most te vagy a soros.

− Szeretnéd, hogy ez a táska a szekrényedbe kerüljön, vagy sem? – Az ujján pörgeti a pántot.

− Megteszed, különben kénytelen leszek beszámolni Magdának a kedd estéről.

Felvonom a szemöldököm, mire elképedt arcot vág.

− Te meg honnan tudsz róla?

Nyertem!

− Hát, nem te vagy az egyetlen, akinek kémjei vannak. – Próbálok olyan szúrósan nézni, ahogy ő szokott, de valószínűleg inkább úgy nézek ki, mintha valami belement volna a szemembe.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után megszólal.

− Ügyes húzás, Flora! – Sarkon fordul, és a táskámat úgy veti a vállára, mintha egy kifutón végiglejtő modell lenne.

Nincsenek kémeim, de neki ezt nem kell feltétlenül tudnia. Jonah-nak persze vannak, és őket használja fel arra, hogy manipulációval kibújjon a munka alól. Múlt kedden este itt felejtettem a lakáskulcsomat – nálam ez nem ritka dolog –, és tizenöt perccel zárás előtt visszamentem a boltba, csak hogy már zárva volt. Ezért Magda akár ki is rúghatta volna. Tudom, hogy randija volt egy cuki bárpultossal a Covent Gardenben, de akkor is… A szabály az szabály.

Elégedetten kihúzom magam, amiért sikerült túljárnom a manipuláció nagymesterének az eszén, megigazítom a Rudolf jelmezemet, leveszek egy pár rénszarvasos papucsot a polcról, és nekilátok a munkának. Vannak, akiknek a Karácsonyi Varázslat Áruház csupán egy ünnepi termékeket árusító bolt, nekem azonban sokkal többet jelent ennél. Ez egy olyan hely, ahol az emberek menedéket keresnek, ahol felidézhetik a múlt karácsonyainak kedves emlékeit, miközben a polcok között sétálnak. A gyerekeknek ez az a hely, ahol az álmok valóra válnak. Imádom látni, ahogy felcsillan a szemük, mintha Narnia világát fedezték volna fel. És szeretem nézni, ahogy a családok bejönnek, és aprólékosan megtervezik a karácsonyi dekorációjukat, még a szalvéták színét is.

A vásárlók szinte tapintható vidámsága szétárad az üzletben, és ez a fajta izgalom ragályos. Láttam, ahogy barátságok születnek a boltban, amikor idegenek megosztják egymással karácsonyi hagyományaikat. Szemtanúja voltam, amikor a város utolsó, nagyon keresett játékát egyszerre kapta fel két anyuka, aztán kő-papír-ollóval döntötték el, kié legyen a hőn áhított áru. Természetesen nem minden csupa csillogás és jókívánság, akad dráma is bőven, de igyekszem nem azokra a pillanatokra koncentrálni.

Livvie szerint karácsonymániás vagyok. És én büszkén viselem ezt a címkét. Ez az év azon időszaka, amikor az emberek megállnak egy pillanatra, és másokra gondolnak. A szeretettel átgondolt ajándékoktól kezdve a gondosan megtervezett karácsonyi lakomáig, amit majd az asztal körül ülve együtt fogyasztanak el, vagy akár az olyan egyszerű dolgok, mint egy karácsonyi üdvözlőlap küldése – számomra minden apró részlet fontos.

Azok számára, akik ebben az időszakban karácsonyt, hanukát vagy hasonlókat ünnepelnek, mintha a világ megállna arra a röpke időre – a mosolyok szélesebbek, remény árad, és az öröm a legegyszerűbb dolgokban is megtalálható, mint például a karácsonyi dalok hallgatásában, egy karácsonyi pukkantó kibontásában vagy egy papírkorona felrakásában. Ez az év legvarázslatosabb időszaka, és az, hogy egy karácsonyi boltban dolgozom, csak tovább fokozza ezt az érzést.

Ma szinte tódulnak befelé a vásárlók, letekerik a sáljukat, tágra nyílt szemmel csodálják meg a bejáratnál lévő csillogó karácsonyi kiállításunkat: egy újraalkotott lappföldi Mikulásfalvát apró házikókkal, műhóval és csillogó karácsonyfákkal. Könyörögtem Magdának, hogy hadd próbáljam meg idevarázsolni az északi fényt is, de ő elutasította, mondván, hogy a vásárlók ne felfelé nézzenek, hanem lefelé, ahol az áruk vannak. Pedig milyen csodálatos lett volna, ahogy a rózsaszín és zöld fények örvénylenek a mennyezeten, kiragadják a vásárlókat Londonból, és egyenesen Lappföldre repítik őket, de hát nem nyerhetünk meg minden csatát…

Mióta az eszemet tudom, megszállottan imádom Lappföldet. Végül is az a Mikulás igazi otthona! Egy nap eljutok oda, de most vissza a munkához.

Karácsonyi dalokat dúdolok, a helyére teszek néhány leesett díszt, ellenőrzöm, hogy a Diótörők sorban állnak-e, majd a pulthoz indulok, hogy segítsek kiszolgálni a mézeskalács házikó körül kígyózó sorban álló vásárlókat. Már majdnem odaérek, amikor meglátok egy hét-nyolc év körüli kislányt, aki sírásra görbülő szájjal álldogál ott, kezében egy piros karácsonyi gömbbel.

A karácsonyi időszakban hullatott könnyeknél nincs rosszabb. Talán megijedt a túl nagy zajtól és a körülötte hömpölygő embertömegtől.

Az én műszakom alatt senki sem lehet szomorú! Letérdelek, hogy szemmagasságban legyek vele, és előveszem a legvidámabb mosolyomat.

− Jól vagy, kicsim? Elég nagy a nyüzsgés itt, mert minden nappal egyre közelebb kerülünk karácsonyhoz.

Úgy tűnik, mióta beköszöntött a november, a csendes üzlet pár nap alatt kaotikussá változott.