Singer Magdolna

VESZTESÉGEK AJÁNDÉKA

Történetek a poszttraumás növekedésről

részlet

Singer Magdolna:
Veszteségek ajándéka – Történetek a poszttraumás növekedésről

© Singer Magdolna, 2025

ISBN 978 963 565 602 8

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

TARTALOM

Előszó

Veszteségeink nyeresége: poszttraumás növekedés

Bori a mi szeretettankunk
Bernáth Judit története

A legtragikusabb helyzetben is megtalálhatom a belső szabadságomat
Temesvári Orsolya története

Ami kimaradt, ami hiány
Pataki Panka története

A gyerekkori busmanságok után ma már jó célra fordítom a tapasztalataimat
Oláh Attila története

Szervátültetésem ajándéka
Szalamanov Zsuzsa története

Sorstársuk vagyok, bíznak bennem azok, akik elvesztették gyermeküket
Babai-Szénégető Adrienn története

A betegségem alkotott engem, vagy én a betegségemet?
Kadosa Kiss József története

Megtapasztaltuk, mekkora erőnk van
Szolnoki Lívia története

Nekem az irodalom: élet és halál
Gősi Vali története

Legyen meg a te akaratod!
Dobronay László története

Rálépek az útra, nem tudom, hová visz, de hiszem, hogy jó felé
Judit története

A másoknak nyújtott szeretet önmagunk gyógyítója
Adamecz László története

Mindenkinek magának kell kézbe vennie a sorsát
A. Lászlóné, Anna története

A rengeteg szenvedés ellenére hálás vagyok, hogy drogfüggő lettem
Bajzáth Sándor története

Tigrislovaglás Miklós története

Kisbabáim ajándéka a változásom
Kárpáti Tímea története

Itt minden sallang lepucolódik rólunk
Renáta története

Tanulom az életem
Singer Magdolna története

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Talán akkor jutott eszembe először, hogy a veszteségeink ajándékáról írjak, amikor sok évvel ezelőtt, hospice munkám során, egy AIDS-beteg fiatalembert látogattam, aki hajléktalanszállón lakott egy parányi szobában. Egyszer a közeli piacon sétáltunk, gyönyörködtünk a színesen tarkálló zöldségekben és gyümölcsökben, és arról beszélgettünk, mit hozott számára a betegsége. A parkba érve, ahol már nem vett körül bennünket a piac zsivaja, az őszi csendben, a szemerkélő esőben ballagva egyre jobban elmélyült a beszélgetésünk. Dani azt fejtegette, hogy ajándéknak tekinti a betegségét, oda nem adná semmiért. Nagyon fél a haláltól, sőt, egyenesen retteg, mégis örül, hogy így alakult a sorsa. Nem volt jó ember, kihasznált, bántott másokat, önzőn csak magával törődött, fikarcnyi szeretet sem volt benne. A betegsége megváltoztatta, sokkal jobb ember lett, és az élete árán is ragaszkodik ahhoz az új Danihoz, akivé ezáltal vált. És persze, a rohadt életbe, micsoda igazságtalanság, meg jaj, istenem, mi lesz vele, de mégis, mégis… ha választhatna, ugyanezt a sorsot választaná. Egy feladatom van már csak – mondta, bőszen rugdosva az avarszőnyeget –, szeretni és elfogadni az engem körülvevő világot. Sok szeretetet és elfogadást kapok, szeretnék én is adni, mert tudod, ezek nélkül lehet ugyan élni, de már látom, hogy fölösleges.

Sokan tekintenek úgy fájdalmas veszteségeikre egy idő után, mint valami szükségesre, amely sorsuk kiteljesedése felé terelte őket. Úgy kellett mindennek történnie, ahogyan történt, mondják. Olyat tanultak, amit e veszteség nélkül soha nem tanultak volna meg, és ez érték számukra, amiért hálásak. Mások, akiket súlyos veszteség ért, például egy haláleset, minden ajándékot, minden fejlődést, érést készséggel eldobnának, ha visszakaphatnák elveszített szerettüket, mégis képesek meglátni a pozitív változást, és örülni neki.

Vannak azonban, akik nem fedezik fel veszteségük ajándékait, és nem sikerül kitörniük szomorúságukból, megkeseredettségükből. Sok oka lehet, talán nem kapnak segítséget, vagy más a hozott „poggyászuk”. A könyvben nem ők mesélik el élettörténetüket, hanem azok, akik megszenvedték veszteségüket, de felismerték a hozadékát is. Talán a példájuk segíthet azoknak is, akik nem képesek meglátni a fényt abban a sötétségben, amelybe veszteségük fájdalma taszította őket.

Találkozhatunk egy Down-szindrómás kislányt nevelő édesanyával, aki először óriási sorscsapásként tekintett gyermeke állapotára, majd fokozatosan felismerte, hogy kislánya igazi ajándék az egész családnak; egy anyával, aki életmentő fia elvesztésének fájdalmában költővé vált; egy vájárral, aki súlyos ízületi betegségéből mások önzetlen, odaadó segítésének köszönhetően meggyógyult; egy fiatalasszonnyal, aki elvesztette állását, és kényszervállalkozóból független, sikeres üzletasszonnyá vált; nehéz gyermekkort megélt, börtönviselt fiatalemberrel, aki jó útra tért; vesetranszplantált nővel, aki ennek köszönhetően találta meg hivatását; egy fiatalasszonnyal, akit négy kisbabájának elvesztése vezetett az önismeret útjára, és tett hiteles segítővé; egy filmrendezővel, aki összetörte az arcát, fejét, kocsiját, de mindez semmi ahhoz képest, hogy cserébe megtanulta, mi a szeretet.

Életünk biztonsága törékeny, nem élhetjük le a veszteségek hosszú sorának elszenvedése nélkül. Le kell mondanunk egy remek munkahelyről, egy nagyszerű lehetőségről, egy csodaszép álomról, egy kedves barátunkról, meghitt otthonunkról, megtaláltnak hitt szerelmünkről, értékes egészségünkről, szeretett hozzátartozónkról. Azt kellene megtanulnunk, hogy ne csupán elszenvedői és megkeseredett túlélői legyünk életünk veszteségeinek vagy tragikus eseményeinek, hanem képesek legyünk észrevenni és elfogadni mindezek ajándékait is, mi több, ha már megtörtént a baj, amelyen változtatni nem tudunk, akár kreatív lehetőségnek tekintve megkíséreljük fejlődésünk szolgálatába állítani.

Danit megismerkedésünk után tíz évvel legyőzte a betegsége. Soha többé nem sétálhatunk már együtt, és nem elmélkedhetünk a veszteségek ajándékáról. Neki ajánlom ezt a könyvet.

VESZTESÉGEINK NYERESÉGE: POSZTTRAUMÁS NÖVEKEDÉS

Veszteségeink ajándékaira gondolva eszünkbe juthatnak azok az esetek, amikor valami rossz történik velünk, ami nagyon elszomorít, esetleg megrettenünk, hogyan tovább, jaj, mi lesz most, de utóbb kiderül, hogy mégis kedvezően alakult a szituáció, mert a változás helyet teremtett valami új, sokkal jobb dolognak. Ilyen például, amikor elveszítjük a megbecsült állásunkat, majd kis idő múlva egy lényegesen jobb munkahelyen találjuk magunkat. Veszteséggel járó ajándék az is, ami egy barátommal történt: amikor törött lábbal hetekig szobafogságra kényszerült, végre befejezte a félbehagyott doktoriját. Egy civakodó exházaspár kislányuk könnyű kerékpárbalesete után békült meg, feladták ellenséges hadállásaikat és felelősségteljes szülőkké váltak. Az ilyen esetekre mondjuk, hogy minden rosszban van valami jó.

Érnek azonban ezeknél súlyosabb csapások, tragédiák is, amikor csak kemény lelki küzdelem árán tudunk eljutni a megbékéléshez. Ez a küzdelem sokszor azt eredményezi, hogy nem csupán a korábbi egyensúlyi állapotunkat nyerjük vissza, hanem meghaladjuk előző önmagunkat. A krízisek, traumák transzformáló hatásáról szólnak évszázadok óta a mesék, a népi bölcsességek, a különböző vallások, ez minden nagy gondolkodó, filozófus, író egyik központi témája, de a humanisztikus és egzisztencialista irányzatok képviselői is hangoztatták, míg végül a terület két jeles kutatója bevezette a jelenségre a poszttraumás növekedés (PTN) kifejezést.1 A trauma fogalmára tágabban tekintve ide sorolható bármilyen, az egyén életét súlyosan érintő életválság is, egy szeretett személy halála, szakítás, válás, szembenézés egy súlyos vagy gyógyíthatatlan betegséggel, megrokkanás, de ilyen a vetélés, a szüléskor bekövetkező csecsemőhalál vagy egy sérült gyermek világrajövetele is. A növekedés nem a trauma közvetlen következményeképpen jön létre, hanem az azt követő lelki küzdelem, kognitív feldolgozás és mély érzelmi részvétel által.

Nem mindenki részesül a növekedés áldásában. Megrekedhetünk valamely traumában, az életünk drámaian rosszra fordulhat, nem csupán lelki értelemben, de számos fizikai megbetegedés formájában is, és sajnos akár halállal is végződhet. Nem csak a poszttraumás stressz zavarban (PTSD) szenvedőkre jellemző, hogy foglyul ejti őket a fájdalmuk. Ismerek olyan édesanyát, aki sok év után is úgy érzi, képtelen elfogadni a gyermeke elvesztését, és nem is reméli, hogy valaha visszakapja az életét. Fél megnyitni a szívét, és nem vállalja fel többé a szeretet kockázatát, amelyben jelen van egy lehetséges veszteség újabb tragédiája.

A normál életkríziseknek is lehet drámai következményük. Találkoztam olyan elvált nővel és férfival is, akikre pusztító hatással voltak a történtek, és évtizeddel az elhagyásukat követően sem tudtak kijutni haragjuk izzó katlanjából.

Ugyanakkor léteznek olyan lelkileg erős, azaz reziliens személyek, akik rugalmas ellenálló képességük birtokában viszonylag hamar képesek egy-egy krízishelyzet utáni visszarendeződésre. Az ilyen személyekre csodálattal és tisztelettel tekintünk, amire minden okunk megvan, ugyanakkor ők – épp nagyfokú rugalmasságuk folytán – kevésbé részesülnek a bölcsülés, a növekedés ajándékaiban.

Mások változnak ugyan, ám nincsenek tudatában, milyen személyiségfejlődés részesei lettek egy-egy krízis következtében. Amikor egy workshopon az a feladat, hogy a résztvevők egy életvonal mentén sorolják fel életük fontos eseményeit, és mindegyikhez írják oda, mi volt benne a jó, mit tanultak belőle, akkor sokan visszajelzik, mennyire hasznos volt ilyen szemmel rápillantaniuk a negatív eseményekre, mert eddig soha nem gondolkodtak el ezek nyereségeiről.

Ha példákkal szeretném illusztrálni a poszttraumás növekedést, a bőség zavarával küzdök. Interjúköteteim ontják az ilyen eseteket. Amikor a megszólalásra vállalkozó személyeket különböző veszteségeikről és feldolgozásukról faggattam, többnyire kérdés nélkül meséltek az őket ért veszteség személyiségformáló hatásairól. Hasonlóképpen, a válási vagy haláleseti gyászuk vagy más veszteségük miatt engem felkeresők közül szintén többen kitérnek arra, hogy kínzó negatív érzéseik mellett előnyös változásokat is tapasztalnak magukban. Különösen akkor tudnak ezekre felfigyelni, ha hosszabb idő eltelte után pillantanak rá a történésekre: miután összerakosgatták szerteszét hullott darabjaikat, találkozhatnak újjászületett önmagukkal, egy jóval komplexebb, valódibb személlyel.

Úgy volt jó, ahogy történt

Szeretnénk az életünket biztonságban tudni; vágyunk rá, hogy ne veszítsük el a munkánkat, otthonunkat, egészségünket, és a családtagjainkkal se történjen semmi baj. Ugyanakkor, ha már eleget éltünk és tapasztaltunk, visszatekintve megtörténhet, hogy tisztán körvonalazódik számunkra, valójában mennyire gazdagítottak bennünket a veszteségeink. Akár ragaszkodhatunk is az átéltekhez, mert nem szívesen válnánk meg attól az önmagunktól, akivé mindezen megpróbáltatások árán váltunk.

Időről időre rácsodálkozhatunk megrendítő tragédiákat átélt emberekre, akik állítják, hogy minden úgy volt jó, ahogy történt. Amikor Polcz Alaine élete utolsó hónapjaiban áttekintette az életét, elmondta, hogy mint egy térképen, kirajzolódik, mi miért történt, honnan hová jutott, milyen tapasztalatokkal, bölcsüléssel gazdagodott az elszenvedett veszteségei következtében. Meggyőződéssel állította, hogy minden úgy volt jó, ahogy történt, hiszen mindez a fejlődését szolgálta és a hivatása kibontakozása felé terelte. Aki olvasta az Asszony a fronton című önéletrajzi könyvét, hitetlenkedve fogadhatja ezt a kijelentést, hiszen fiatal lányként a fronton ki volt szolgáltatva az orosz katonák brutalitásának, és más kegyetlen helyzeteknek.2

Ebben a kötetben is találunk példákat kemény megpróbáltatásokra. Például a veseátültetés kockázatait viselő beszélgetőtársam nem egyszerűen megmásíthatatlan tényként fogadja el a betegségét és fedezi fel annak az életére gyakorolt pozitív hatásait, hanem kifejezetten szerencsésnek érzi magát, hogy ilyen sorsfordító ajándékot kapott, ami a lelki fejlődése mellett egy szenvedélyesen szeretett új hivatást is hozott számára. „Mondhatnád, hogy ha nem lennék transzplantált, találtam volna mást, de biztos vagyok benne, hogy ennél jobbat nem” – állítja.

Hasonlóképpen vélekedik a kábítószer-függőségétől megszabadult Sándor, akivel szintén jelen kötetben találkozhatunk: „Nem bántom magam a múltamért, sőt, azt gondolom, ennek így kellett történnie. (…) Szerintem a szenvedésen keresztül lehet igazán megélni fejlődést, legalábbis én olyan makacs vagyok, hogy kellenek a mélypontok ahhoz, hogy változtassak.”

Korábban, az Érző férfiak című könyvemben többen is meséltek erről. Bélát idézem: „A fájdalmaim megélései, az elengedések, a kapcsolatok, a drámák, az egész történetem értelmet nyert. Mindaz, ami velem történt, és aminek a következtében kialakult az érzékenységem, empátiám, összeállt egy nagy egésszé, és a helyemre kerültem. Ma már egyénileg és csoportosan is próbálom átadni, amit tudok.”3

Az Asszonyok álmában síró babák című könyvem egyik szereplője a vőlegénye nyomására megvált a magzatától. Hosszan tartó, keserves utat járt be, amíg eljutott az önmagának való megbocsátásig, és úgy tud tekinteni a fájdalmas eseményre, mint egy beavatásra. „Nem volt más választásom, el kellett fogadnom, magamhoz kellett ölelnem ezt a mocsoktól szennyes idegent: önnönmagamat. Ezzel az elfogadással megértettem és elfogadtam minden bűnös embert, a kisstílű tolvajt éppúgy, mint a parancsot gyáván teljesítő katonát, vagy az engesztelhetetlen haragjában ölő gyilkost. A bűnt nem ölelem magamhoz, de az elbukó embert kész vagyok felemelni: igen, ez itt a bűnöd, de te nem vagy azonos vele. (…) Az átélt traumát feldolgoztam, utólag úgy tekintek e drámai eseményre, mint egy beavatásra. Asszonyként élő kislányból hirtelen érett nővé váltam. A kétségek labirintusában bolyongva mélyült az önismeretem és növekedett a felelősségvállalásom, de a legnagyobb fejlődést abban látom, hogy megváltozott a halálhoz és a bűnhöz való viszonyom.”4

Ha már megtörtént, elfogadom az ajándékát

Másoknál két szálon fut a történet. Egy tragikus veszteség után az érzelmek sokszínűségében megfér egymás mellett a szomorúság és a hiány, valamint az értékek megtalálásának öröme. Ezek aránya az időtényező és a feldolgozás fokának függvénye.

Andrea sorsa különösen tragikus. Kislányként elvesztette imádott édesapját, aki a szeme láttára lobbant lángra a szerelőműhelyében, fiatal felnőttként pedig azt kellett elviselnie, hogy előbb édesanyja, később a húga vetett véget önkezével az életének. Szerettei hiánya ma is sajog a lelkében, ugyanakkor a Ki vigasztalja meg a gyerekeket? című könyvemben így összegzi azt, ahová eljutott: „A trauma értékké transzformálódott bennem, feldolgozhatatlannak hitt veszteségeim gyógyító forrássá váltak, olyan áldássá, amelyből másoknak is bőven jut. A fájdalomból erő lett.”5

Farkas Éva másfél éves kislánya kezeletlen kórházi fertőzés miatt vesztette életét. Az édesanya Hanna-heg című könyve sok évvel a kislány halála után íródott, csordultig van az emlékezés által újra feltörő fájdalommal, ugyanakkor állítja, igenis élhetünk boldog életet gyermekünk elvesztése után is. Az élet számtalan örömmel, boldog pillanattal ajándékoz meg, mi több, sokkal nyitottabb szívvel vagyunk képesek befogadni a szépségeket. A Váratlan szépség (Collateral Beauty) című filmre hivatkozik, ahol egy kisgyermek halála után, a kórház folyosóján egy idegen nő a felbukkanó váratlan szépségre hívja fel a gyásztól sújtott édesanya figyelmét. Farkas Éva is megtapasztalta ezt. „Reggeli utazásaim alatt nemcsak hagytam, de vártam is a sokszínű élményt, mely magával ragadott és elrepített idegenek életébe, nem csak néztem, láttam is, határaim elmosódtak, megértettem, hogy mik ezek az érzékeny, finom alámerülések, felismerésem ünnep lett saját életem felett, mélységesen kapcsolódtam mindennel és mindenkivel.

Mire beértem az irodába, szétáztatta a könny a sminkem. Táskámat lazán a fotelba dobtam, lerogytam a székre, ráborultam az asztalra és sírtam, de nem boldogtalanságomban, hanem a kegyelemért, amit kaptam, ami haláloddal lett az enyém.

Rákaptam a váratlan szépség ízére, úgy figyeltem, mint egy kopó, az utca tele volt megindító jelenettel, boldog voltam, hogy látok, hogy érzek, hogy hatással van rám, minden, ami körbevesz, s hogy végre úgy éreztem, megint élek.

Képessé váltam látni a szépséget abban is, ami fáj, ami szomorú, ami megindító. Képessé váltam a boldogságra, halálod lett a tanítóm.

A boldogság képessége tanulható.”6

Sokan felteszik a kérdést, látva akár a saját, akár a család hihetetlen gazdagodását a veszteség által, vajon ha lehetőségük lenne választani, mit tennének? Egy kábítószerfüggő fiatal édesanyja fogalmazta meg egyszer, hogy a fiuk megmentése érdekében tett erőfeszítéseik következtében olyan önismerethez jutottak a férjével együtt, amiről álmodni sem mertek. Egy szenvedélybeteg hozzátartozói csoportba járnak, ahol rájöttek, hogy nem a gyermeküket kell megváltoztatniuk, hanem önmagukat. Óriási utat jártak be az elmúlt két évben. Bár a gyerekük még mindig nincs teljes biztonságban, ugyanakkor nehéz lenne lemondaniuk erről a hatalmas fejlődésről. „Sanyikánknak köszönhetjük, hogy mindketten jobb emberré váltunk.”

A kötetben szereplő egyik édesanya, aki kisgyermekét veszítette el súlyos betegség következtében, így vall: „Szégyellem kimondani, de neked elmondhatom, végtelenül hálás vagyok azért, hogy harminchárom éves koromra ilyen ajándékot kaptam. Amit sokan nyolcvanéves korukra sem érnek el. Ezt nem úgy kell érteni, hogy az az ajándék, hogy meghalt a gyerekem – aki ezt egybemossa, az nem akarja megérteni, hogy ez két külön történet, ami megfér egymás mellett.”

Miközben ezen a bevezetésen dolgozom, éppen Nick Cave zeneszerző-énekes önéletrajzi könyvét olvasom, amelyben lépten-nyomon belebotlok abba, amiről éppen írok. Tizenöt éves fia halála után pár évvel Cave így vall az átalakulásáról: „Arthur halála óta képes voltam túllépni a gyászon, amely hatalmas erővel nehezedett rám, és megtapasztalni egy olyan fajta örömet, amely egészen új a számomra. Olyan, mintha a gyásztól valahogyan nagyobb lenne most a szívem. Olyan boldogsággal teli időszakot éltem meg, amilyet korábban sosem, holott ez volt a legpusztítóbb dolog, ami valaha történt velem. Ez Arthur ajándéka nekem, a sok közül az egyik. Ez az ő adománya, amely más emberré tett.” Ő is megemlíti azonban, hogy mindeme lélektani változás ellenére, ha tehetnék, a fiukat választanák. „Persze hogy visszaadnánk mindent, ha újra láthatnánk őt, ám ilyen kozmikus igazság nem létezik.”7

Értelemkeresés, jelentéstulajdonítás

A súlyos veszteségek elszenvedői próbálnak értelmet találni a történtekben, hiszen az értelmetlenség kétségbeesést szül és akadálya lehet a felépülésnek. A témát kutató szerzők többnyire egyetértenek abban, hogy a jelentéstulajdonítás és előnytalálás a veszteségek után szerepet játszik az alkalmazkodásban, és végső soron a poszttraumás növekedésben is.8 A jelentéstulajdonítás további célja a megrendült bizalom helyreállítása; a világ kiszámítható, igazságos és biztonságos voltába vetett hit visszanyerése. Ha értelme volt a annak, ami történt, akkor továbbra is létezik némi rend, csökken az élet kiszámíthatatlanságának fenyegetettsége.

A fentebb említett Hanna-heg című könyvet is azzal a szándékkal írta az édesanya, hogy értelmet találjon az értelmetlenségben. Így vall erről: „Az első pillanattól kezdve azt gondoltam, hogy ilyen értelmetlenül nem érhet véget valakinek az élete. Számomra esszenciálisan fontos volt, hogy ne felejtsük el Hannát. Az is megjelenik a könyvben, hogy mennyi dolgunk van még, emberileg és rendszerszinten. Bízom benne, hogy a könyv legalább felvet kérdéseket, amelyek mentén megindulhat egy diskurzus.”9

Egy segítő hivatású anya keresett fel nyolc évvel a kisfia halála után. Elmondta, hogy az első két-három év után felfedezte, mennyivel empatikusabb, megértőbb és elfogadóbb a terápiás munkája során. Megengedi magának a mélyebb érzelmeket, együttérzése valódi, átélt. Örül, hogy humánusabb emberré vált, hálás a kisfiának, hiszen ezt neki köszönheti. Ennek ellenére habozás nélkül lemondana ezekről az értékekről, ha visszakaphatná a gyermekét. Minthogy azonban ez lehetetlen, úgy véli, minél inkább elfogadja a fia ajándékát, annál inkább értelmet talál a halálában. Ha általa egy parányit jobbá válhat a világ, akkor tiszteleghet a fia emléke előtt, akinek ez lehetett a küldetése.

Pozitív változás a trauma nyomában

A poszttraumás növekedés első kutatási eredményei óta számtalan publikáció jelent meg, ezek leggyakrabban a következő pozitív változásokat említik: az élet fokozottabb megbecsülése és a prioritásokban bekövetkező változások; melegebb, nagyobb intimitással jellemezhető kapcsolatok átélése; a személyes erő fokozott érzete a sérülékenység egyidejű átélésével; új lehetőségek és életpályák felfedezése a személy életében, valamint spirituális fejlődés.10

Mitől függ, hogy sikerül-e ezeket megkapnunk? A növekedés kulcstényezője a megküzdés, a kognitív feldolgozás. Jelentőségük van a személyiségjellemzőknek is. A növekedést előmozdító tulajdonságok közé tartozik az extraverzió, az élményekre való nyitottság és az optimizmus. Fontos szerepe van a társas támogatásnak; kap-e a személy elfogadást, megértést, empátiát, ami lehetővé teszi az önfeltárást, és az élettörténet átépítését.11 A trauma váratlan ajándéka (The Unexpected Gift of Trauma)12 című könyv ontja azokat a rettenetes történeteket, amelyeknek már az olvasása is szinte traumatizáló, el sem tudjuk képzelni, milyen lehetett átélő részeseinek lenni. És mégis, bármilyen hihetetlen, az erőszakot elszenvedett, kínzatásoknak kitett, pusztító fizikai és lelki terrort átélt személyek között is szép számmal vannak, akik megkapva a segítséget, képessé váltak eljutni addig, hogy nem pusztán felépültek a traumájukból és élhető életet élnek, de magasabbra jutottak, lelkileg gazdagabbá váltak és tapasztalataikat mások szolgálatába állították.

Azt tapasztalom a gyászolókkal való munkám során, hogy nagy jelentősége van annak, hogy meghozzák-e azt a döntést, hogy fel akarnak épülni, és vállalnak-e ebben akármilyen csekély arányban is felelősséget. Tisztelik-e, értékelik-e a saját életüket annyira, hogy megadják maguknak a békés élet lehetőségét, képesek-e saját fájdalmuk fátylán túl megpillantani az őket szerető, értük aggódó embereket. Megpróbálnak-e értük is talpra állni, hogy ne maradjanak elérhetetlenek szenvedésük börtönébe falazva. Természetesen a döntéstől még hosszú út vezet a felépülésig, de közülük kerülnek ki azok, akik felismerik a szenvedésük által megkapott lelki fejlődést.

Növekedés a halál közelében

Egy hozzátartozó halálba kísérése komoly fizikai és lelki teher lehet, és ha huzamos ideig tart, a családtag akár félig belerokkanhat, és sokszor a gyász mellett a gondozás traumáját is fel kell dolgoznia. Közöttük azonban vannak olyanok is, akik a megpróbáltatásaik ellenére végső soron úgy látják, hogy felemelő, kiváltságos tapasztalat volt számukra egy életből távozó lélek kísérése. Néhányan elmennek valamilyen gondozó intézménybe önkéntesnek, mert hasznosítani akarják tapasztalataikat, és mert tudják, ők maguk is sokat nyernek a karitatív munkájuk által.

Ilyen Péter is, aki gyásztanácsadás céljából keresett fel. Fizetetlen szabadságot vett ki, hogy a halálos beteg apja mellett lehessen az utolsó időszakban. Egész életében szenvedett apja ridegségétől, aki soha senkihez nem volt képes közel kerülni. Elesettségének látványa megnyitotta felé a szeretet kapuit, az apa pedig az élet-halál mezsgyéjén járva egy napon képessé vált elfogadni és viszonozni mindezt. Áttörték az elszigeteltség falát. „Megismertem egy olyan embert, akiről fogalmam sem volt, aki sokkal több és jobb, mint amilyen apáról álmodtam. Felemelő volt látni, ahogy megszüli és újrateremti önmagát, de fájdalmas és dühítő is, haragudtam az elvesztegetett évekért, elcseszett életért. Apám is neheztelt magára, de miután jól kidühöngtük és kiszomorkodtuk magunkat, lassan kisimultak a dolgok. Mire eljött a végső búcsú pillanata, mindketten megváltoztunk. Az egész személyiségem valahogy emberibb lett, és a világhoz való viszonyom is alaposan átrendeződött.”

Az elméletalkotók a poszttraumás növekedés feltételeként szabják meg a megküzdést. A kutatások szerint a rugalmasan alkalmazkodó emberekre kevésbé jellemző a növekedés, mint azokra, akik sok töprengéssel, komoly belső munka árán, fájdalmas, nehéz úton át jutnak el a felépüléshez. Van azonban kivétel. John Wren-Lewis brit tudós tanulmányában nehezményezi, hogy a poszttraumás növekedés fogalmának megalkotói még utalás szinten sem említik a halálközeli élményeket átéltek növekedését. Ő maga is megtapasztalt ilyen élményt, amely egész további életére kiható identitásváltozást eredményezett, de semmiféle küzdésről nem számolhat be, egész egyszerűen megkapta ezt az élményt. „…mintha hirtelen-váratlan kigyógyultam volna valamiből, mintha lehullt volna a hályog a szememről, amely elhomályosította a látásomat egész addigi életemre vonatkozóan.”13 E kötet egyik szereplője, egy autóbalesetet elszenvedett fiatalember hasonló módon lett részese a poszttraumás növekedésnek.

Saját tapasztalatommal is ki tudom mindezt egészíteni, amely szintén azt támasztja alá, hogy létezik olyan, amikor semmiféle küzdés nincs, mégis bekövetkezik a növekedés. Amikor valaki jelen van egy szeretett személy távozása pillanatában, akkor átélhet egy olyan misztériumot, kegyelmi állapotot, amelynek következtében egészen más szemmel képes tekinteni a halálra. Örökre megszabadul a halálfélelemtől, és az átélt élmény tápláló erőforrásként elkíséri egy életen át.

Két példát említek praxisomból a sok közül: „Szívbetegen született kislányom három hónapot élt. Tudtam, hogy meg fog halni, és rettegtem a pillanattól, azt hittem, ezt nem is lehet kibírnia egy anyának. A karomban halt meg, és olyan élményben volt részem, aminek kifejezéséhez még a legszebb szavaink is útszélen heverő, sáros kavicsok lennének. Kevés embernek merek erről beszélni, mert nem értenék, hogyan, hát érezhet így egy anya? Nekünk ott találkozott a lelkünk, eggyé olvadt egy pillanatra, mintha én is átléptem volna egy boldogságos pillanatra a mindenségbe vele együtt. Aztán szétváltunk, én maradtam, de örökre megváltoztatott ez a transzcendens tapasztalás.”

János az édesapja halálakor élt át hasonlót. „Éppen én ültem apám ágya mellett, amikor elhunyt. Távozásakor soha nem tapasztalt nyugalmat, békességet éreztem, ami egész testemet átjárta, és szomorúság helyett elárasztott valami mámorító öröm. A gyászt ugyan nem úsztam meg, de ez az élmény megkönnyítette, és azóta is velem van. Megváltozott bennem sok minden, nem értem, miért, de picit még talán jobb, érzékenyebb ember is lettem.”

Egyesek, akik megismerték a gyászt, mély sorsközösséget éreznek az emberiség minden tagja iránt, átérzik sebezhetőségünket, ráeszmélnek arra, hogy mindnyájan ugyanabban a hajóban evezünk, mindenki elkerülhetetlenül megtapasztalja szerettei elvesztését, és szembe kell néznie saját mulandóságával is.

Kollektív növekedés

Ahogy léteznek kollektív traumák, kisebb-nagyobb közösségeket, népcsoportokat, országot érintő közös veszteségek, sőt, akár a földünket érintő veszteségek, úgy létezik közös poszttraumás növekedés is, gondoljunk a nemrég átélt pandémia következményeire. De nem megyek messzire a példáért, hanem saját tapasztalatomat osztom meg. Időnként vállalatok is hívnak, hogy segítsek a munkatársaknak a kollégájuk elvesztésének gyászában, ilyenkor látom, mit kapnak ezek az emberek az elhunyttól, egymástól, mit tanultak a halálról és saját mulandóságukról. Az egyik nagyvállalatnál egy nagyon szeretett kollégát kísértek a rákkal folytatott harcában a haláláig tartó nehéz útján. Felváltva segítették hétköznapi feladatai megoldásában, majd a kórházi látogatások során. Mindeközben egymáshoz is közelebb kerültek, nyitottabbá, szeretetteljesebbekké váltak. Olyat éltek át néhány hónap alatt, ami egész további életükre pozitív hatással lesz.

Ahogy a traumatizált személy fájdalma, szorongása ránk is átragadhat, úgy a poszttraumás növekedés hatása is tovagyűrűzik: nem csupán a komoly válságot elszenvedett emberekre jellemző, hanem kisebb mértékben az őket körülvevő, támogatást nyújtó személyekre is átsugárzik. Az elméletalkotók ezt vikariáló poszttraumás növekedésnek nevezték el, megfigyelhető többek között gyógyult rákbetegek családtagjainál, függőségben szenvedők hozzátartozóinál, egészségügyi dolgozóknál és traumaterapeutáknál. Menekülteket segítő ismerősöm is beszámolt arról, hogy amikor tanúja volt annak, hogy néhányan nem csupán megpróbálták visszanyerni az egyensúlyukat, miután megrengett alattuk a föld, de mindezen felül meg is erősödtek, akkor meglepve tapasztalta magán, hogy ő is megváltozott, ha nem is annyira, mint az általa tisztelt és csodált emberek.

Mindig van választásunk

Megkerülhetetlenek Viktor Frankl osztrák neurológus és pszichiáter tanításai a téma kapcsán, én is gyakran emlegetem jártamban-keltemben és írásaimban egyaránt. Frankl a koncentrációs tábor poklából szabadulva, gyászolva odaveszett családtagjait, köztük várandós feleségét, sokáig mély depressziótól szenvedett. Végül látva saját és mások szenvedéseit, felismerte, hogy a legkiszolgáltatottabb helyzetben is van választási lehetőségünk. Az általa megalkotott logoterápia pszichoterápiás irányzata arra hívja fel a figyelmet, hogy ha a külső szabadságot elveszi tőlünk az élet, még mindig rendelkezünk a belső szabadságunkkal.

„Az értelem ott is megmutatkozik, ahol egy megmásíthatatlan sorssal kerülünk szembe […] ahol, mint tehetetlen áldozatok egy reménytelen szituáció középpontjába kerülünk, ott, és éppen ott, az életet még mindig értelemmel tölthetjük meg, mert itt valósíthatjuk meg a legemberibbet az emberben, és ez az a képesség, amely a tragédiát is – emberi síkon − győzelemmé változtathatja. Ez ugyanis az élet feltétel nélküli értelemmel való teljességének a titka: az ember éppen léte határhelyzeteiben van felszólítva arra, hogy tanúbizonyságot tegyen: mi az, amire ő, és egyedül ő képes.”14

A gyászolókat segítő munkám során tapasztalom, hogy Frankl tanítását sokan ismerik és vigaszt, erőt merítenek belőle. Akárcsak a kötetben szereplő fiatal lány, aki autóbalesete következtében nyaktól lefelé lebénult. „A Covid alatt olvastam először Edith Eva Eger A döntés (The Choice) című könyvét és Viktor Frankl könyveit, az ezekben található gondolatok törték fel a jeget. Megértettem, hogy bármi történhet, a saját reakciómat mindig megválaszthatom, és megtalálhatom a módját, hogyan kovácsoljak ugródeszkát ezekből a helyzetekből. (…) Eldönthetem, hogyan reagálok egy adott helyzetre, és megtalálhatom a szabadságomat. Ez a belső szabadság soha nem vész el, a leglehetetlenebb helyzetben is új utak fognak megmutatkozni.”

Az itt következő vallomások mindegyike szintén azt az inspiráló üzenetet közvetíti az olvasó számára, hogy mindig van választásunk, és a veszteségeink nem csupán szenvedéssel járó események az életünkben, hanem egyúttal fejlődésünk, kibontakozásunk, „fává növésünk” ösztönzői. A könyv első kiadása óta a poszttraumás növekedés témaköre még inkább az érdeklődés középpontjába került mind a pszichológiai kutatások terén, mind az olvasók körében, így e második kiadás hét új interjúval, a poszttraumás növekedésről szóló bevezetővel bővült és megújult köntösben látott napvilágot.

Remélem, hogy az interjúk nem csupán gyógyítóan hatnak a veszteségeink ütötte sebeinkre, de akár ahhoz is hozzásegítenek, hogy ne gyűrűztessük tovább a fájdalmunkat a környezetünkre és a következő generációkra.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztő Orosz Ildikó
Borító Lobotworks

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text, Source Serif 4 – SIL OFL