ELSŐ RÉSZ

ERDÉLY

ÖREG VEZÉREK

– Geyza!

Aki kiáltott, egy pillanatig csöndben maradt: hallja-é a választ? De csak az erdő zúgott körös-körül.

A nyári szálláshoz ez az erdő volt a legközelebb. A nagy, széles tisztásokon gulyák és ménesek legeltek, hétágra sütött a nap.

A fák között egymást érték az árnyékok, olyannyira sűrűn álltak, és itt-ott a termetes bokrok, hogy az árnyak egybefolytak. Voltak nagyon fekete sarkok, ahol a fű, ha nőtt egyáltalán, satnyább volt, a föld meg nedvesebb. A régebbi esők vizét tovább őrizték a mohával benőtt hantok. A folyó, ahová naponta kétszer itatni vitték az állatokat, messzebb csillogott.

– Geyza!

Fiatal legény kereste bátyját a sűrűségben. Aggódott, mert elmúlott azon idő, amikorra Geyza ígérte visszatértét, a nap az égnek boltozatán egy vonással távolabb járt. Hogy hol vagyon ez a vonás, azt az öccse inkább sejtette, mint érezte.

– Geyzaaa!

Újra hallgatózott. Gyenge szellő járt a fák között, az is inkább magasan. A fenyvesekben szokott ilyen sejtelmesen zúgni a tűkkel borított ágak között. Valahol egy kakukk szólalt meg, hosszan számolt, majd megreccsent valami a kiáltó háta mögött…

Jött Geyza. Kezében az íj, hátán a tegez. Kisebb őztetemet cipelt az egyik vállán.

– Itt vagyok, Szerénd!

Nem így hívták az öccsét, Mihály volt ő, ki öt esztendővel Geyza után született. Világra jövetele anyja életét követelte, de ezt „Szerénd” csak jóval később tudta meg. Más asszonyok nevelték fel. Suttogták, hogy az apja eleinte látni sem akarta, amiért elvette tőle Szellőt, aztán megbékélt, belátta, hogy erről a második fia mit sem tehet. Mivel őt már születésekor megkeresztelték, és ott a Mihály nevet kapta, hát így hívták. Sokan összeráncolták a homlokukat, ha ezen nevet hallották. Geyza hívta egyedül „Szeréndnek”, amit ő talált ki, és akkor szólott így, ha kettesben voltak.

Mint most itt az erdőben.

– Sokat kiabáltam – mondta korholóan Mihály. Hasonlított a bátyjára, mintha ifjabb mása lenne. Geyza most tizenhat, ő meg tizenegy, és ez nem fog változni, tudták mindketten. Az elsőszülöttnek jár sok jog, azokkal együtt kötelesség is, és azon öt esztendővel mindig öccse előtt fog járni, míg élnek.

– Nem hallottam – így a bátyja. – Mozdulatlan guggoltam egy bokor mögött, amikor arra jöttek az őzek. Csak őket láttam és hallottam… Aztán ezen csököttet tudtam meglőni, ez is majdnem elfutott a többivel, hát utánaeresztettem még egy vesszőt.

Mihály látta, két vessző állt ki a tetemből, mi itt-ott vérzett. Geyza bőrmellényére is jutott a vérből, most kezdett rászáradni. Sebaj, van otthon másik ugyanilyen ruhája, ezt a szolgálók kimossák. Mihály nem volt nagy vadász, most hát nem tudta, mit mondjon. Valahol a lelke mélyén sajnálta a kis őzet, de már nem segíthetett rajta.

Geyza törtetett előre. A nap túl járt a delelőn, a szálláson bizonyosan kész az ebéd. Egyik fiú sem gondolt arra, hogy apjuk türelmetlenkedhet, hiszen nagyobb urakkal, törzsek vezéreivel van elfoglalva. Különben is, Geyza olyan nagynak hitte magát, kit atyai korholás nem érhet. Tizenhat tavaszt látott, és egykoron atyja nyomdokaiba lép… „A fejedelem fia vagyok!” – érezte most is a büszkeséget. Bár rögtön utána felmerült benne egy másik, ama büszkeséget csillapító gondolat: „A fiának lenni nem nehéz. De igazi fejedelemnek lenni embert próbáló feladat lehet. Hogy az milyen, egyelőre csak apánk tudja!”

Hirtelen gondolt egyet és öccséhez fordult.

– Innentől vigyed te, Szerénd.

„Ezerszer elmondtam, hogy nem ez a nevem!” – gondolta a fiú, de kénytelen volt átvenni a terhet. Sokkal kisebb és gyengébb volt, mint a bátyja, neki a csökött, kis termetű őz nehéznek bizonyult.

Kiértek a fák közül. Megszokták a látványt: a síkon állatok százai legelnek, távolabb, a tölgyfák alatt kanász tereli a disznókat. Messzebb, az erdő szélén juhok legelésznek szorosan zárt csapatban, miről szorgalmas pásztorkutyák gondoskodnak. Valahonnan tompa kolomp hallható, talán az egyik gulya felől? Békességet sugall a táj, és nem hazudik: valóban végtelennek tetsző nyugalom uralkodik.

Mihály lihegve cipelte az őzet, Geyza nem törődött vele többet. Egyenletes léptekkel haladt előre és mind közelebb került a gerendákból összerakott nagy házhoz, amelyben Magyarhon fejedelme, Taksony, és vele a fiai éltek.

– Anyám, ne fáradj. Majd én viszlek.

És csakugyan megtette! Csák felkapta Linát és erős karjaiban levitte a partra. Volt itt egy alkalmatos szikla, mit ilyenkor, délidőn, a nap jól felmelegített. Mert hát Lina mindig fázott. Télen ezt senki sem furcsállotta, merthogy a telek errefelé igen szigorúak. A Duna partját semmi sem védi az északi szelektől, mik Pest felől zúdulnak le a nyílt víz fölött. Bizony, olykor a sirályok is nehezen birkóznak meg velük, néha látni, ahogyan sodorja őket magával, alig tudnak szabadulni. Ilyenkor a halfogásról is elfeledkeznek. Az éhség nagy úr, a partra sodort dögöket sem vetik meg a rikoltozó madarak.

Csák ott hagyta az anyját és visszament, fel a parton, a fogadóba. A közelből hallatszott az üllő kongása, mi egész eddigi életét elkísérte. Az asszony éppen erre gondolt. Tizenöt esztendősen került e partra, és soha nem ment el innen. Bors, a férje esztendőkkel korábban hótt meg, és az asszony érezte: neki is hamarosan ez lészen a sorsa. Lehet, hogy ma este, vagy holnap, vagy egy esztendőnek utána? A Nagyisten tudja csupán, kinek mennyi időt szánt. „Fogatlan vén banya vagyok, csupa ránc, az egykor oly szép, szőke, ám ősz hajam kihullik, minden reggel fésülésnél találok szálakat, mik búcsút mondtak a fejemnek”, gondolta Lina.

Mióta ereje megfogyatkozott, bottal tud járni, akkor is bizonytalanul imbolyogva. Ez a kő, amin ül, a folyó, amit nézhet, egyetlen öröme az életben. Amint kitavaszodott, lebotorkált ide, vagy a fiával lehozatta magát. Képes itt ülni a meleg kövön akkor is, ha beborul az ég, vagy a nyáron is hűvös szelek rohangálnak a két parton. Innen jól látja a révet, a dereglyét, a túlsó partot. Öreg arcát jólesően simogatják a napnak sugarai, az ember így, az út vége felé ennek is tud örülni, nagyon örülni.

Megint hallotta az üllő csengését-bongását. Ernye özvegye, Virág néha lejön ide. De hát neki több a dolga, ott a fia meg a lánya, azoknak is van családja, gyermeke… „Nekem meg Csákon kívül csak a két evezős jutott, Jan, a morva, és Béla, a magyar”, jutott az asszony eszébe. A fogadó elkészült, csakhogy Bors, az egykori katona, révész és fogadós meghalt, hisz nagyon vén volt már. „Én is vén vagyok, a magam… mennyi is… negyvenhat… negyvennyolc, vagy több esztendejével.” Mostanság gyakorta gondolt a korára, eddigi éltére, bár tudta jól, hogy ezt nem kéne tennie. Ami elmúlott, azon nem lehet változtatni. Minden ember élete elmúlik egyszer, eljön a vég. És Lina, ki német földön született, de mostanra nagyon is magyar asszonnyá lett, tudta, bele kéne törődnie. Ám azt is tudta, hogy amilyen makacs a természete, soha nem nyugszik bele. Az embernek élnie kell! Akkor is, ha öreg, beteg, majdhogynem magatehetetlen. Mégis élnie kell!

Taksony hallgatott.

Kezdte megszokni ezt az állapotot. Nem volt számára idegen a dolog, régebben is inkább figyelt, semmint beszélt. Nem ontotta magából a szavakat, főleg akkor nem, ha céltalannak érezte a sok beszédet. Mint most is.

Csak négy törzsi vezér jött el hozzá, bár mindegyiket meghívta. Nyolcan kellett volna, hogy legyenek, ám véle együtt is csak öten voltak. Tarján törzsbéli Keve, ki nagyon öreg, igazából szekéren hozták, s azt hitték, erről nem fog tudni a vendéglátójuk. Pedig hát Taksony, mint minden nyáron, állított figyelőket a négy égtáj felől. Ezek félnapi lovaglásra, azaz a szálláshelytől távol lapulnak valami bokros ligetben, és figyelik az ösvényeket, utakat, a tisztásokat is. Ha tíz lovasnál többet látnak, néhányan a csapatból odamennek és kikérdezik őket. Ha valami történne – például azon lovasok lenyilaznák az őröket –, társaik máris vágtában indulnak a fejedelem szállása felé, hogy idejében figyelmeztessék a közelgő bajra. Ilyenkor talpra áll és nyeregbe lendül a testőrség, és régebben a fejedelem is. Ma már ezerszer meggondolja, hogy lóra üljön. Érzi, hogy fölötte is elszállott a kérlelhetetlen idő.

A figyelők már jelentették Taksonynak, hogy a Tarján törzsbéli Keve és kísérete van hozzá úton. Tőlük tudta, hogy Keve alig élte túl a szekéren szállítást, ami nem csoda, mert igazi, sima utak – amiket a portyázók napnyugaton meg délen láttak – errefelé nincsenek. A szekér derekában akármennyi szalmát tettek Keve alá, a férfinak kevés lehetett. Félig siket, csak a nagyon hangosat hallja. Kísérete, a fiai és testőrei, hiába ültették nyeregbe pár száz lépésre a fejedelem szállásától, Taksonyt nem csaphatták be. Ki maga is sokat élt és sokat látott, felismeri a mások baját, csalhatatlanul. Mindazonáltal nem tette szóvá a dolgot, hadd higgye az öreg, hogy sikerült a megtévesztés. Keve feje igen vörös volt és lihegett, amikor Taksony elé érve lesegítették a nyeregből. Látszott az orcáján a megkönnyebbülés, hogy végre nem rázza tovább rozoga testét a ló.

A második férfi, ki a fűre terített nemezlapon ült vele szemben, Kesző volt, a Nyék törzs vezére. Ő sem fiatal immár, legalább ötven tavaszt láthatott, sovány és nyurga, és ha feláll, görnyedezik. A bőre itt-ott vékonynak, szinte átlátszónak tetszik. „Biztosan emészti valami kór, és nem sokáig lészen köztünk”, gondolta Taksony ma reggel, amikor hűvös volt a lég, főleg a nagy fa árnyékában. Nem tudta, hogy bánkódjon-e Kesző hamarosan bekövetkező halála miatt, vagy esetleg éppen fordítva. Az mindenesetre jelentett valamit, hogy látta Kesző haját: afféle „ősi magyar” szokás szerint csimbókokba fonatta, vékonyka bőrszíjjal átkötötte. Ezzel jelezte az értőknek: nem szereti az új dolgokat, inkább a régieknek, a beváltaknak híve.

Keszi törzsbéli Ladány volt közöttük a legfiatalabb, alig több mint negyven tavaszt láthatott eddig. Az ő haja is csimbókos. „Nagyon magyar”, hallotta róla Taksony, de most találkoztak először. Mert hát mostanság úgy van, hogy a nyolc törzs vezérei egyre ritkábban jönnek össze. Örülnie kellene, tudta a fejedelem, hogy időnként, két- vagy háromesztendőnként sikerül összehívnia őket – bár ilyenkor is a fele engedelmeskedik. Mint most. „Csupán öten vagyunk nyolc helyett.” Ettől megkeseredett a szája íze. Bármit határoznak, az nem lesz érvényes döntés, a másik három bármikor visszaüzenheti, hogy nem ért ezzel egyet. Mert megszokták, és eddig úgy volt, hogy azt fogadják el érvényes döntésnek, amiben mind a nyolcan egyetértenek maradéktalanul. Hát ez most sem fog menni.

A Kér törzsbeli Árpás volt a negyedik vezér. A Kér törzset gyakorta nevezik „Karának”, ami ismerősen cseng minden magyar fülnek. Hiszen vagy hétszer tíz esztendőnek előtte, amikor ama nagy keleti füves pusztákon nyargalásztak a Megyeriek meg a többi törzs fiai, a türkök nyelvén a „kara” feketét jelentett, és bizonyára így van ez ott máig. Kara volt ama nagy tenger Etelköztől délre, számos folyó és tó hordozta ezt a nevet.

Ennek ellenére Árpás csöppet sem volt fekete, inkább világos haja és olyas szakálla nőtt. Rebesgették, hogy nem az apja, az előző vezér valamelyik asszonyától, hanem egyik rabnőjétől született, ám mivel más életképes fia nem jött világra, hát Árpást fogadta bé a családba. Mivel az asszonyainak nincs és nem lehet szava a vezér családjában, hát döntését senki sem ellenezte. Másik fia később sem született, így hát a német vagy francia szőke rabszolgalány, a vezéri ágyas fia örökölte a vezérséget a Kér-Kara törzsben. Amúgy ez az egész történet igen régi lehetett, hiszen Árpás is volt legalább ötvenesztendős.

„Úgy ülünk itt, mint öt öreg férfi, és az a legszomorúbb, hogy tényleg öt öreg férfi vagyunk.” Taksony mélyre szívta a léget. Még mindig, most sem szólt semmit, csak elindította a beszélgetést. Tudta, azok négyen folytatják nélküle is. Egymással szívesen vitatkoznak. Persze Keve majdnem-siketsége megnehezíti a dolgot. Ez szemmel láthatóan nem zavarja a másik hármat, annál inkább, mert főleg egymással vitáznak.

– Már akkor sem kellett volna folyton csak napnyugatra támadni!

– De hát ott a gazdag zsákmány, tudod te is.

– Tudom, és azt is, hogy a zsákmány nem minden. Számos dolog vagyon, amit ha haza nem hozhatunk, mert mozdíthatatlan, azért elég, ha látjuk, és itthon magunk is építünk olyasmiket.

– Mire gondolsz, Ladány barátom?

– Például a hidakra. Ezekből ugyan napnyugaton sincs sok, azonban lesznek, ebben biztos vagyok. Különösen a városokban vagy azok mellett előbb-utóbb minden szélesebb folyóra hidat emelnek.

– Értem már – bólogatott Kesző. – A hidat nem lehet hazahozni, de ha láttál máshol, itthon építhetsz egyet. Aztán ki ért a hidaknak emeléséhez?

– Vannak napnyugaton éppen elegen, csak meg kell fogni és ide kell őket hozni.

– Hogy aztán a fogoly pallér bosszúból olyan hidat építsen, mi hamarost összeomlik?

– Itt kell tartani a hídépítőt rabláncon egy esztendeig, és akkor mehessen haza, ha a híd áll.

Keve szeme kétségbeesetten rebbent egyikről a másikra, végül nem bírta tovább.

– Bizánc, emberek, Bizánc! – kiáltotta túl hangosan.

Társait kizökkentette a birodalom nevével, nem tudták, mit akar ezzel mondani.

– Bizáncra kell menni, vezérek! Ott a nagy zsákmány! Bizánc, Bizánc! – hajtogatta buzgón. Válasz nem érkezett, Taksony egy mozdulatával azt sugallta, tegyenek úgy, mintha nem hallották volna. Ő szólott most:

– Való igaz, sok dolog vagyon napnyugaton, amik itt nincsenek, bár hasznosak lennének. De gondoljátok végig – nézett körbe, igyekezett minden szempárba bekapcsolódni –, mire mennénk itt hidakkal? Egy szélesebb folyóra, ha építenénk, ki használná? Tavasszal a nyári szállásra menet azon terelnénk át százszor száz szürkemarhát meg ezer és ezer lovat? Ősszel meg visszafelé? A híd amúgy üresen állana.

– Értem – bólintott Ladány. – Napnyugaton sok ember él, sűrűn laknak, nem vándorolnak legelőkön, vannak kereskedőik, akik nap mint nap átmennének kocsijaikkal a hidakon… De mint láttam egykoron, a parasztok a terményeiket a városokba viszik, hát az utakon és így talán ama hidakon járnának sokan.

– Napnyugaton így lehet, tán így is van, viszont itt nincsenek városok, se kereskedők. Paraszt is kevés, és terményeiket azok sem viszik el messzire, ott helyben eszik meg az emberek meg az állatok. Ki hurcolna messzire zabot, ha az ő lovainak kell?

Kesző Ladányra nézett, hozzá beszélt.

– Arról se feledkezz meg, barátom, hogy ahol van híd, ott előbb-utóbb lesznek emberek, kik arra járnak. Csak mert ott a híd, nem kell gázlót keresni, átalúsztatni jószágot, embert és szekeret, mi veszélyes művelet, tudjuk mindahányan. Sokan odavesztek a folyóknak sodrásában… Ha lesz híd, hamar lesznek utak is, mik a hídhoz vezetnek. Ha sok ember jár arra, akkor előbb letelepedik egyvalaki, kereskedik ezzel-azzal. Merthogy ott több emberrel találkozik, és nem kell hozzájuk elvinni az árut. Lesz aztán két kereskedő, hamarosan fogadó, aztán hetente vásár, és a végén mi lesz?

– Város! – mondta ki Árpás. Taksony úgy érezte, eljött az ő ideje, hát nagy szemeket meresztett, mint aki nem érti, és megkérdezte:

– És az miért lenne baj?

Kesző és Árpás egymás szavába vágtak.

– Azért, mert akkor ott lesz egy város!

– Éppen úgy, mint napnyugaton!

– És az miért baj? – kérdezte Taksony újra, ugyanúgy. Kesző a két kezét a combjaira ejtette, jelezve, hogy tehetetlen, mert hát mit kellene ezen magyarázni? Így van, így lenne, és kész! Árpás sem látta helyét a vitának:

– Mi itt magyarok vagyunk, másképpen élünk, nincs szükségünk efféle nyugati dolgokra.

– Biztos, hogy nincs? – Taksony jól tudta, hogy amazok egyre nyugtalanabbak a kérdéseitől, de nem akart meghátrálni.

– Bizánc! Bizáncra küldjetek hadat! – mondta ismét Keve, már nem csak a keze, a feje is reszketett nagyon. A másik négy úgy tett, mintha nem hallaná, amitől Keve feje lassan elvörösödött, a végén meggyszínű lett a két orcája, bizony még a homloka is. Nem bírta elviselni, hogy kirekesztették a beszélgetésből, és amit ő mond, mintha egy sötét barlangba kiabálná bele, senki nem hallja és senkit sem érdekel?

– Tehát azt mondjátok, barátaim – folytatta Taksony –, hogy így van ez jól? Itt ülünk a Gyepű mögött, amit a németek kétszer áttörtek, hogy itt minket semmilyen baj nem fenyeget?

– Ezt mondjuk! – Ladány, a „nagyon magyar” egyre indulatosabb lett. – Nem kell keveredni a világnak! Kik napnyugaton élnek, tegyék a dolgukat, ahogyan akarják, mi meg itt élünk keleten, és mi is tesszük a dolgunkat.

– Így legyen – mondta erre Kesző. – Addig vagyunk magyarok, míg nem keveredünk ezekkel az… idegenekkel.

– Mindenki lakjon ott, ahol ősei éltek, így kell ennek lennie – tette hozzá Árpás. Taksony a fejét csóválta, elégedetlenségét nem titkolta. Volt egy pillanat, amikor észrevette, hogy a másik négy mind őt nézi. Körbeszaladt a tekintete, négy szempárral találkozott. Akkor úgy érezte, eljött az idő, hogy kimondja, legalább ezeknek, itt:

– Ha ilyenek maradunk, elveszünk.

Nem volt ideje többet szólni erről, vagy másról. Látta a három orcán az ellenkezést, sőt azt is: nem értik, miért mondja, amit mond. Mielőtt a fejedelem többet szólhatott volna, valami történt… Kevével.

Az öreg vörös fejét hirtelen féloldalt ejtette és eldőlt ültében. Kesző ült mellette, hát majdnem ráesett, váll a vállhoz, aztán tovább dőlt és a feje hamarosan a nemezre bukott. A szeme csukva maradt és furcsán hörgött. Taksony intett a távolabb várakozó szolgáknak, futottak és felemelték. Aztán valaki azt mondta, javasasszonyt kéne hívni, mire Taksony rábólintott. Kellemetlenül érintette, hogy éppen az ő nyári szállásán történt ez a dolog. Mindenki tudja ugyan, hogy Kevének úgysem sok hiányzik ahhoz, hogy megtérjen őseihez. A Nagyisten majd elrendeli a sorsát. Vagy már elrendelte?

Nem sok élet volt az öregben, amikor a kísérete szalmás szekérre rakta. Most már nem tehettek úgy, mintha lovon jönne és menne. A javasasszonyok egyike – kik mindig a fejedelmi szállás körül éltek, ott voltak születéskor, betegségnél, halálkor – a fejét ingatta és kijelentette.

– Lebénult az egyik oldala, enni, tisztálkodni sem fog tudni. Vigyétek haza mihamarabb, hogy a Tarján törzs szállásán haljon meg.

A javasok már csak ilyenek, mindig kereken kimondják, nem kertelnek. Taksonyt kicsit dühítette az eset. Az a vén mihaszna nem tudott volna máskor előállni „Bizánccal”? Magamagát hajszolta bele abba az állapotba, amit megkapott. Még próbált arra gondolni, mit érezhet most, mire gondolhat Keve, amint ott ringatózik a szalmán, szolgái és katonái pedig fennhangon tárgyalják egymás között: kell-é vele sietni, hogy élve érjenek vele haza a Tarján törzshöz, vagy jobb lenne, ha útközben meghalna, akkor nem lesz annyi gond a szállításával?

Estefelé Ladány, Kesző és Árpás bejelentették, másnap felkerekednek, hazamennek. Taksony annyit szólott erre:

– Gondolkozzatok azon, amit mondottam. A nyugati világ egyre erősebb, ráadásul mind sebesebben halad előre, mi meg állunk egy helyben, nem gyengülünk és nem fogyatkozunk, de erősebbek sem leszünk.

Remélte, ennyi megmarad a fejükben. Ugyanakkor elfogta a reménytelenség, meg amit az szült magából: a szomorúság. Néha úgy érezte, tisztán látja a bajt, viszont egyedül semmit sem tehet ellene, akkor sem, ha ő a fejedelem. Egyre gyakrabban érezte azt is, hogy fejedelemnek lenni nem jelenti ugyanazt, mint Árpád vagy Zolta idejében. Talán Fajsz szavára is hallgattak a törzsek vezérei, azaz minden magyar férfiú, de lám, most itt van ő, és az urak mind a maguk feje után mennek. Külön fájt, hogy a szavait mintha kútba kiabálná. Hát senki sem akarja megérteni, mit vet a szemükre? Hogy mennyire fogy az idő, amivel a többi vezér, lám, oly bőkezűen bánik? Pazarolják azt, ami ha egyszer elment, többé vissza soha nem tér?

Eszébe jutott Aba, az öreg bölcs, ki megjárta már ama napnyugati világot. Ő biztosan tud valamit mondani erről is. Valakit el kéne érte szalajtani, gondolta, mielőtt rárohant az álom és birtokba vette teljesen.

A birkák aznap sem vonultak bé az akolba, pedig annak ajtaját kitárták a pásztorok. Napokkal korábban kihordták belőle a trágyát, friss almot, szalmát tettek bele. De már látták: csak ítéletidő űzné bé az állatokat. Az égnek dörgését, villámok csapkodását és a fergeteges szelet esővel nem szeretik. Most tiszta és csillagos lett az este, a birkák mind az akol mellett csoportosultak. Egész nap legeltek, hát inkább leheveredtek, miután kaptak vizet. A fából faragott vályúk alján meg-megcsillant egy kis maradék víz – ebből tudták a juhászok, hogy minden állat ivott, egy sem maradt szomjan.

Hevert az öreg kos is, nyakában a tompán szóló kolomppal – őt követi ez a nyáj, bármerre megy. Lobogott a tűz, jó messze az akol nádtetejétől, nehogy szikra pattanjon át, mi nagy bajt jelentene. A nagy pásztorkutyák odagyűltek, hiszen tudták: gazdáik finom falatokat sütnek a parázs fölött nyárson, és abból nekik is jut. Néhány csont már repült, amit a szakácsnak állott társuk kivágott a színhús mellől.

Nyolc férfi telepedett a tűz köré. Felrepült a magasba néhány szikra, de tettek róla, hogy a lángok elfogyjanak, és parázzsá szelídüljön, mi nemrégen oly nagy fénnyel lobogott. A bajuszos arcokon így is maradt annyi fény, hogy látták egymást, és tudták, ki szól.

– Zaránd bátyám! Meséljen még arról, amiről tegnap.

– Árpád apánkról meg a fiairól? – kérdezett vissza a legöregebb juhász. Nem titkolta, mennyire örül, hogy erre kérték. Hát mivel úgyis vártak az étekre, elkezdte.

– Nékem az apám mesélte, néki meg az ő apja, amit hallani fogtok… – és beszélt, beszélt. Még azokról az időkről szólott, amikor a magyarok ősei nem jöttek átal a nagy keleti hegyeken, a hágókon. Amikor a nagy pusztákon csatáztak a bolgárokkal és a besenyőkkel, olykor meg a bizánciakkal. A legények csillogó szemmel hallgatták. Nem voltak ők katonák, tudták hát, hogy nem jutnak el távoli tájakra. Se napnyugat, se dél felé. Valójában csak a lelkük vágyott rá, merszük kevés volt. Ha eszükbe jutott, hogy lóra kéne ülni és menni negyven vagy ötven napig egyfolytában, reggeltől estig, a puszta földön aludni hidegben-esőben, aztán amint alkalom nyílik rá, megtámadni egy idegen várost, ahol különösforma házakban, állítólag védekezésre épített, magas falak mögött furcsán öltözött emberek élnek, akik ráadásul valami förtelmes idegen nyelvet beszélnek, mit egyetlen magyar sem ért… No és azok az idegenek védekeznek! Nekik is van kardjuk, íjuk, nyílvesszeik, és biztosan olyan ügyesek, mint a magyarok… Ott halálát lelheti a magyar, és mint hírlik, minden hadjáratról kevesebben tértek haza, mint ahányan elindultak.

Ilyenkor a juhászbojtárok voltaképpen örültek, hogy nincs kard a kezükben, nem kell csatázni félelmetes és különös idegenekkel. Jobban érezték magukat itthon. Ezt a nagy nyári legelőt jól ismerik, pedig sok erdő van közben-közben, de nagyok a szabad terek, meg ott vannak a tölgyesek meg a folyók és patakok… Kik legalább három esztendőt szolgáltak itt juhászként, nem tévednének el a környéken. Ha elkóborol egy-egy állat, tudnak nyomokat olvasni és megtalálják a csellengőket – ha azok előbb nem találkoztak vadállatokkal. Olyankor csak egy-két véres-szőrős bőrcafatot hoznak haza. Megmutatják az öreg juhásznak, ki most éppen Árpádról mesél, olykor olyan régies szavakat is kiejt a száján, miknek jelentését errefelé nem mindenki ismeri már. Az öreg juhász meg előveszi a „rovást”, azaz a négyoldalú botot, minden oldalán vonások jelzik, hány állatot bíztak rá, amikor tavasz napján kihajtották a nyájat, hány volt ebben a jerke, a kos, az anyajuh, ha azok szemmel láthatóan hasasodtak, és ahogyan a világra jöttek, a gidák is felkerültek a rovásra. Később, a nyár folyamán változott a birkahad száma, több lett a rovás gyakorta, mert olykor, ha pusztultak állatok, eltűnt egy-egy gida, mire jókora sas csapott le a magasból, vagy elhullottak az állatok valami kórban, hát ezt is felrótták őszig, mikoron bevonult a nyáj a téli szállásra és a juhászgazdának el kellett számolnia az állatokkal.

Ám most senki sem beszélt számokról, birkákról sem. A legények hallgatták, miket művelt Zolta és Fajsz, néha hihették, hogy nagyon-nagyon régi történet ez – noha néhányan sejtették, hogy ez nagyapáik idejében, már e magyar földön történt. Megint hallhattak diadalmas csatározásokról napnyugaton. Vonultak a magyarok az erdőkben, a bajorok, szászok, frankok, vagy délen a taljánok nem is sejtették közeledésüket. Aztán egyszer csak, mint a szélvihar, elővágtattak a sűrűből, és máris rémületet hintettek egész tartományok, vidékek népei között… Így került a Honba sok zsákmány meg rabszolga. Sok-sok arany és ezüst és drága ékkövek, miket azon emberek ott napnyugaton száz meg száz évek óta őrizgettek.

Akadt egy, csak egyetlen fiatal bojtár, Detre nevezetű, ki ellene szólt:

– Aztán mit vétettek ama nyugatiak?

A juhászgazda nem értette a kérdést. Bozontos szemöldökét felvonva tekintett az ifjúra, ki nagy bátran elismételte.

– Miben voltak bűnösök azok az emberek? Mit ártottak a magyaroknak, hogy az eleink rájuk támadtak és kegyetlenül elbántak velük?

A gazda szava elakadt. Többen meg a legényre támadtak, főleg azért, mert megakasztotta a regélést.

– Hagyod mán! Hadd mondja tovább!

A legény nézte az öreget, mereven. Választ várt. A gazda érezte: ha hallgat, rögvest odalesz a tekintélye. A juhászok parancsadója marad ezután is, de valami hiányozni fog. A kérdező tekintetét is látta. Válaszolnia kell, nem gorombíthatja le pár szóval ezt a legénykét. Akinek láthatóan gyorsabban jár az agya, mint a többieké, de még nagyobb baj, hogy az ő gondolatai másfelé kalandoznak, mint kéne. Hát megköszörülte a torkát, ezzel nyert egy kis időt, mígnem elkezdte.

– Azon népek mindig fenekedtek reánk. Nem nézték jó szemmel, hogy bejöttünk erre a szép nagy, tágas földre, hogy ideköltöztünk. Nekik is fájt a foguk ezen földre. Mit bizonyít, hogy a német császárok háborúskodtak is velünk.

– Német földön – jegyezte meg a juhászgyerek. – Vagyis mi mentünk oda hadakozni. Akkor ama németek védekeztek? Védték a maguk honát?

A gazda addigra elveszítette a türelmét. Nem tudott válaszolni, leginkább ez dühítette. Hát annyit szólott:

– Ne okoskodj. Elment a kedvem a meséléstől. Ha kész az étek, hozzátok és osszátok el.

A többi legény dühös lett erre a Detrére, fújtak rá többen hetekkel később is. De ő csak hallgatott, terelte a reá bízott állatokat naphosszat. Többé nem kérdezett a számadótól, igaz, nem lett volna mikor és mit. Merthogy a juhászgazda többé egyik estén sem regélt a régi magyarok tetteiről.

ERDÉLY FELÉ

A két férfi gyalog jött.

Jan messziről meglátta őket. Nyugat felől közeledtek a folyóhoz. A morva, ki magát annak régóta nem érezte, tenyerével ernyőzve szemét nézett át a csillogó víztükör fölött. Csák bent volt a fogadóban. Béla, a másik evezőslegény meg aludt az árnyékban. A földön feküdt két bokor között, és békésen húzta a lóbőrt – idáig hallatszott. Lina lement a kovácsokhoz, ahogyan az egész családot nevezték. Bizony Apor, a mostani mester, ki apja, Ernye helyébe lépett esztendőknek előtte, egy kis külön házat emelt magának és Révának, ki eddig csak egy leánygyermeket hozott a világra. Virág lánya, Ara és férje, Tomaj, meg kisfiuk, Makó a másik, régi és omladozó házban éltek. Maga Virág meg hol az egyiknél dobta a földre derékalját, hol a másiknál. Mostanság nem találta a helyét, és nemcsak az alvóhelyét kereste olykor hiába. Csapongtak a gondolatai. Nemegyszer felment a parton északra, száz lépésre lakott Lina, ki nála alig valamivel fiatalabb. Vele talált közös szót, főleg, ha a múlt időkről beszélhettek.

Jan hajnalban lement a Dunára, fogott néhány halat, mit most a pince hűvöse rejtett. Hamarosan dél lészen, akkor megsütik. Bár, ha jönnének vendégek a fogadóba, akkor azoknak asztalára teszik, minden bizonnyal. Hisz azok fizetnek érte.

Jan ismét megnézte a közeledő gyalogos férfiakat, akik szemmel láthatóan a révhez igyekeztek. Beszólt hát a fogadóba.

– Csák, jer ki! – és amikor a révész-fogadós kijött, csak az állát emelve mutatott a folyó felé. Csák akkor már húsznál jóval több tavaszt látott, igaz, nem talált magának asszonyt a környéken, hát afféle idősödő legényként élte életét az anyja mellett. Csak akkor kapott a kezébe evezőt, ha nagy szükségben voltak. Nem volt nagy termete, inkább sovány, bár izmos. Kicsiny bajuszával próbálta magát komolyabb férfiúnak láttatni. Kék volt a szeme, mint az anyjának, ez volt az egyetlen jele, hogy nem magyar anya szülte őt e világra.

– Kérdezd meg, van-é pénzük! Ha van, hozzátok átal őket – és ment vissza a fogadóba, hol most kellett rendet tennie a konyhában. Annyira tudott sütni és főzni, hogy hirtelen vendég esetén készít egy ebédet vagy vacsorát, ha meg sokan jönnének, átszalajtja a legfiatalabb emberét, Bélát, ki húsz tavaszt sem látott, a faluba a főzőasszonyért.

Jan felébresztette Bélát, lement a partra a dereglye mellé. A túlparton akkor értek a vízpartra ama vándorok, nem kongatták meg a harangot, hiszen látták a révészeket.

– Aztán van-é pénzetek? – kiáltotta a morva. Öblös hangját talán a víz is vitte, bár, mint azt tudja mindenki, a nyári víz nem olyan szorgos e téren, mint a téli. Hideg időben a folyók, tavak vize gyorsabban viszi a hangot.

Jött a válasz:

– Pénzünk vagyon, jertek át!

Ezért aztán Jan és Béla eloldozták a dereglyét. Megfeszült a két karvastag kötél, mi eddig a parton, lapos köveken hevert, most sebesen a vízbe toccsant, nem engedték, hogy a sodrás elvigye az ormótlan, szögletes dereglyét. A két férfi letérdelt oldalt, és hajtották a dereglyét az evezőkkel, közeledtek a Duna nyugati partjához.

A rájuk várakozók furcsa szerzetek voltak. Az egyik alighanem messzi földről jött, mert nem ismerte a magyarok nyelvét. Ő volt az idősebb, a fiatalabb társa segített neki, aki magyarnak látszott, bár elég különös öltözetet viselt. Csizma helyett szíjas sarut, nadrágot, arra meg hosszú kámzsát borított, akárcsak társa, akinek ráadásul jókora kereszt fityegett a mellén. Jan megkapta a maga dénárját, az utasok elhelyezkedtek a dereglye közepén, hová a morva ültette őket. Kapaszkodtak az oldalsó korlátokba, miket azért szerelt fel a néhai Bors, a dereglye kitalálója és megépítője, hogy ha lovakat visznek, azok félelmükben ne ugorjanak a Dunába.

Mire átértek, Csák ott állott a parton – Jan messziről mutatta neki a dénárt, amit kaptak –, segített a parthoz közelebb húzni a dereglyét, és megvárta, míg a legények kikötik erősen, ahogyan addig is volt.

– Ha ebédre maradnátok, a fogadóm itt vár. Itt is alhattok, megszámítom olcsón, mivelhogy látom, nem vagytok gazdagok.

A fiatalabbik férfi rámosolygott kedvesen.

– Papok vagyunk, jóember. Keresztény papok.

Csák egy pillanatig állt, mint akibe villám csapott. Tétován körülnézett. Hát ide jutottunk? Addig ment a nagy barátkozás a németekkel, míg végül ideküldik a papjaikat? Az idősebbik, ki a magyar nyelvet nem bírta, látta a szemében az indulatot, hát elmosolyodott.

– Guten Tag, Herr Fährmann!

A másik rögtön fordította.

– Jó napot, révész úr!

Talán az úr szó tette, Csák megenyhült. Annak idején eszébe véste, mit apja, Bors mondogatott: „A fogadóban vagy a dereglyén csak vendégek, utasok vannak. Hogy kik ők és mit tesznek, nem a te dolgod!” Hát megvárta a választ, mit a kisebbik férfi mondott.

– Egy jó ebédre futja a pénzünkből, mi amúgy fogyóban vagyon… Messze az utunk vége.

Hogy az a vég hol lészen, Csák nem kérdezte.

A fogadóba vezette a vendégeket, maga állt neki a halsütésnek. Lina messziről nézte a két férfit. Az imént hallotta, hogy az egyik német. „Guten Tag…” Valami felébredt benne a német szó hallatán. Már-már elindult, hogy hajlott háttal, öregesen odabotorkáljon, és… Aztán mi lészen? Megszólítja őket? És ha pergő nyelvvel, sebesen kezdenek beszélni azon a nyelven, amit Lina rég elfelejtett? Az asszony csak ült az árnyékban, a kertben szedett babot hüvelyezte ki. Ujjai mozogtak, de a szája szorosra zárva, néma maradt.

Csák semmit sem kérdezett. Béla annál inkább.

– Aztán mi végre járjátok a magyar földet? – kérdezte a papoktól.

– Hogy elterjesszük az igaz hitet nálatok is – felelte készségesen a fiatal pap. Kámzsáját a hátára vetette, nem takarta már a fejét naptól, széltől. Akkor látták, hogy a haját középen kiborotválták neki is, a másiknak is.

– Miért, a mi hitünk nem igazi? – kíváncsiskodott Béla. Örömmel jött a révhez evezősnek, azt remélte, sokféle embert lát majd. Hát ez egy ilyen pillanat volt számára.

– Ti pogányok vagytok – magyarázta a fiatal pap jóindulatúan. – Nem ismeritek az egyetlen igaz Istent. Ha áttértek és ti is keresztények lesztek, akkor üdvözültök.

– Üdvöz… az mit jelent?

Tényleg nem tudta, és ez látszott nagy, csodálkozó szemében. Hát míg a német pap hallgatagon küzdött a hallal, letisztítva minden szálkáról a húst a fatányérján, addig a fiatalabb magyarázott Bélának. Ki ámulva hallgatta mindezt. Nem mindent értett meg.

Aztán amikor elindultak, a fiatalabbik megkérdezte:

– Mi most a fejedelmetekhez, Taksonyhoz igyekezünk. Tudjátok-é, merre vagyon a nyári szállása?

A kovácshoz patkoltatni, a révhez a folyón átkelni sokféle ember járt. Sokféle hírt hoztak, vittek. És mivel a nyárnak derekán jártak, Csák hallotta a híreket.

– Ha kiértek az útra, előbb délre forduljatok, aztán ahol láttok egy nagyobb dombot, ott elágaznak a keréknyomok. Ti keletre forduljatok, és három nap után ráleltek a fejedelem szállására.

Béla este hazament a falujába. Nem kellett messzire gyalogolnia, ama Pest nevezetű ott volt közel. Találkozott régi barátaival és mesélt nekik a két papról. Egyikük megjegyezte:

– Aztán sok pénzük volt?

– Nem tudom. Megebédeltek és rendesen fizettek érte.

A barátai szótlanul összenéztek az ifjú feje fölött. Ketten vándorolnak, gyalog, és fegyverük sincsen? Mert hiszen akkor elejtenének némi vadat, lenne mit enniük napról napra. De fegyvertelenek, tehát nem vadásznak. És fizettek az átkelésért a révésznek, sőt az ebédért is pénzt adtak… Ki tudja, hány napig lesznek úton? Pénz tehát van náluk. Azonfelül nyugatiak, keresztények, tehát ellenség. Nem kéri majd rajtuk számon senki, ha az a két vándor elveszik valahol a szálláshelyek között. Ki keresné őket?

A puszta földön aludtak, mint minden nap, amióta elindultak a bajor kolostorból. A magyar ott tanult esztendők óta. Idősebb, német társa ugyan elhatározta, ha itt maradhatnak, megtanulja ezt a rettentően nehéz nyelvet, mi semmihez sem foghatóan idegenül hangzik. Minden szava annyira más, hogy néha el sem hiszi, valóban azt jelenti? Hogy menni azt jelenti: gehen? Miért éppen ez az a szó? És hogy a Vogel az madár? Milyen vadul hangzik! Meg hogy a Pferde nem más, mint egyszerűen és röviden csak ló?

Megtalálták a keletre vivő utat még tegnap délután. Most azon haladtak, bár, mint a német megjegyezte, nehéz lenne ezt útnak nevezni, hiszen csak keréknyomok és patanyomok láthatóak, miket egy nagyobb eső eltöröl. Vajon akkor ezek a magyarok hogyan találnak rá ismét az útra? Vagy akkor újat taposnak maguknak, és aki arra jár, az előtte haladók nyomait követi, így ismét és újra megszületik az út… Az atya csak a fejét csóválta.

Előző nap jártak a Duna-parti fogadóban. Vásároltak maguknak hat cipót, remélték, ez elég lesz arra a három napra, mi elválasztja őket Taksony fejedelem szállásától. De nem jött el a dél, amikor a hátuk mögött lódobogást hallottak…

Hárman voltak, három férfi lóháton, karddal. Nem szóltak azok semmit, és éppen a némaságuk volt a legrémisztőbb. Közeledtek sebesen, nem kiáltoztak, nem üdvözölték a gyalogos vándorokat. Pedig amikor közelebb értek, a fiatal pap készült az üdvözlésükre. Nem tudta, mi a szokás ilyenkor. Beszélgetnek-e a vándorok, ha e kietlen síkság közepén találkoznak? Vagy csak bólintással üdvözlik egymást, esetleg kérdeznek valamit az útról, az időnek járásáról?

Azonban amikor a lovasok közelebb értek, kardot rántottak mind a hárman. A német papnak eszébe villant: oly sok keresztény mártír közé talán most ők is bekerülnek? Ki fogja tudni, mi történt velük itt a nagy magyar pusztaság közepén? „Az Isten tudja”, jutott eszébe, aztán nem maradt ideje semmire. Fegyverek pengéi csillantak, talán kiáltoztak is a papok halálfélelmükben? Nem lehet, hogy így érjen véget az életük! Aztán a támadók máris ott voltak, a fegyvertelenek nem állhattak ellent. Záporoztak fejükre a vágások. A fiatal pap magyarul kiáltott volna valamit, de a rémület teljesen lebénította, a torkán nem jöttek át a hangok. Már késő volt. Leszúrták, mint egy állatot, nem volt bennük semmi könyörület. Hiszen ezért voltak úton hajnaltól. A magyar pap több szúrást kapott, vér buggyant ki a száján, és azonnal meghalt. A testesebb német puszta kezével próbált védekezni, hát elsőre a két karján vágtak el néhány eret, majd az egyik támadó a hátába került. Amikor elgyengült és lehanyatlott, vele is végeztek.

A legények lihegtek. Ők sem szólottak egymáshoz, mert minek is? Gyakorlottan forgatták ki a holtakat a ruhájukból, elvették a pénzüket. A sarujuk nem kellett nekik, aminthogy a kámzsás csuhájuk sem. Behúzták a hullákat a bokrok közé, nem messze az úttól. Remélték, hogy a vadak hamarabb rájuk találnak, mint a talán erre járó emberek. Ha ugyan jön erre valaki a következő napokban.

Aztán a lovasok egy letört ággal eltörölték a maguk nyomait, a papok vérét meg homokkal keverték. Még most sem szólottak egymáshoz. Mintha érezték volna, hogy bűnt követtek el, ám megbánás nem született a lelkükben.

Taksony nyeregbe lendült.

A kísérete is ezt tette. Minden testőre és szolgája a földön állott, s amint a vezér a kengyelbe tette a bal lábát, ugyanígy tett a másik ötven-egynéhány férfi. És amikor Taksony a nyeregben ült – megszokott mozdulattal csúsztatta csizmája orrára a jobb oldali kengyelt is, és felegyenesedett –, addigra a többiek lóháton voltak mindahányan. A vezér felemelte jobb kezét, aztán előreintett.

Megindultak. A nyári szállás környékén addig a hajnali csöndet semmi sem törte meg. Most egyszerre több mint kétszer száz pata dörrent a földre – ahol homokos volt, ott tompábban hallatszott a zaj, ahol keményebb a föld, ott szinte csattogtak a paták.

Keletre vonultak. A nap már felkelt, a majdhogynem hűvös hajnal megszülte a reggelt. Nyáridő vége közeledik, rég megvolt az aratás, és elmúltak a nagy hőségek. Pár nap, és véget ér az Új kenyér hava, következik a Földanyáé, amikor megtelnek a csűrök, a hombárok, a vermek. Kell az élés télire az embereknek, széna és más takarmány az állatoknak. Mert nem csak a réteken lekaszált füvet teszik el nekik száraz, szellős helyre, a földeken termett répát, tököt és minden egyebet, amit a nagy hóban a félig fedett cserényekben tartott kezes állatok nagy kedvvel eszegetnek.

Taksony arra gondolt: ez az élet rendje. Mi megterem nyáron, nem fogyhat el nyáridőnek végére, hiszen ki kell tartania egészen tavaszidő végéig, a következő nyár elejéig. Míg nincsen új termés, fogy a régi. Hallott olyan időkről – ő nem élt akkoron –, hogy kevés termett a nyáron, és az emberek tudták, nem lesz elég tavaszig, amit bégyűjtöttek. Meglett férfiak sírtak, amikor végezni kellett kedves lovukkal és más állataikkal, hogy az a kevés takarmány, ami van, kitartson tavaszig. Az asszonyok húst sóztak be, a férfiak csikorgó hidegben, farkasoktól hemzsegő vidéken is elindultak gyalog, a combig érő hóban, hogy elejtsenek valami vadat, étket a családjuknak. Ilyenkor bizony olyan állatokra is ráfanyalodtak, amikhez máskor nem nyúlnának. Ettek nádi farkast, sakált, a testesebb varjakat is elejtették nyíllal, hazavitték, letollazták és megfőzték. Sok gyerek halt meg akkortájt, de a halál a felnőttek között is aratott.

Ám Taksony ezt már a maga éltében nem látta. Fajsz volt a fejedelem, kit egyfelől elkerültek a nagy telek, másfelől az ő idejében többen mívelték a földet és nagyobb volt a termés. De a férfi nem feledte elődje mondását: „Ha van elég étek, engedelmesebb a nép, mint amikor az éhséggel kell szembenéznie.” Mostanság, legalább eddig, szerencsére nem volt éhínség, és Taksony szerette volna biztosan tudni, hogy ez neki köszönhető. „Jó fejedelem vagyok, vagy szeretnék az lenni”, biztatta enmagát. Most is, amikor az élen haladt. Igaz, két embert mindig előreküldenek, és ha valami nyugtalanítót tapasztalnak, az egyik visszavágtat szólani, figyelmeztetni.

A menet mögötte volt, nem lovagolt magányosan az élen, itt volt két hadnagya. Az egyik a testőrséget parancsolta, a másik a szolgákra és a lovakra ügyelt, de katona volt ő is. Olyan férfiak, akik ifjúkortól fegyvert hordanak, gyakorolják e mesterséget. Az első Szala, kinek nagy a bajusza és igen hosszú a haja, mit fonás nélkül hord és a háta közepéig ér, koromfekete. Erős és termetes, és bár hirtelen haragszik meg, éppen oly hirtelen megbékél. Esztendők óta Taksony mellett van, nap mint nap, és nem beszél sokat. Fölöslegesen sohasem szól.

A másik Gyalu hadnagy, ki maga is a fejedelem testőre volt egy ideig, amúgy pedig Taksony gyermekkori játszótársa. Együtt jártak nyáron a folyóra maguk készítette horoggal halászni, télen meg a befagyott tavakon csúszkálni, később léket ütve halakat fogni. No meg vadászni is kettesben mentek. Gyalu sovány, mégis erős, és ami még többet számít: hűséges. Taksony tudta, Gyalu soha nem árulná el őt. Az az ember volt, akivel bárhová elment volna kettesben, akármilyen veszélyt felvállalt volna.

De most nem veszélyes küldetésre indultak. Az út, ami várt reájuk, hosszabb volt minden eddiginél. Erdély volt a cél, az pedig nincs közel. Tudták mindnyájan, hogy legalább húsz napot lesznek úton, közben talán ha két pihenőt tartanak egy-egy napig. Megfárad addigra ember és állat. Nem is indulhatnak haza hamar, mert fontos ügyekben kell tanácskozniuk az ottani vezérekkel.

Szala hallgatott. Gyalu viszont kicsit előbbre lovagolt, hogy egy vonalba kerüljön a vezérrel, és kis gondolkodás után elszánta magát a kérdésre.

– Jól tetted-é, hogy Geyza fiadat is magaddal hoztad?

Taksony magában derült. Még tegnap este eszébe jutott, ha valaki fel meri tenni ezt a kérdést, az bizonyosan Gyalu lehet. És lám.

– Magad is jól ismered őt. Nem elég erélyes, sokszor nem elég határozott. Talán ezen az úton, meg ott Erdélyben meglátja, hogyan kell egy fejedelemnek bánni az emberekkel. Azokkal is, kik barátok, meg azokkal is, kik… – habozott, mielőtt folytatta – …nem annyira barátok.

Szala, ki ritkán szólott, váratlanul kijelentette:

– Az igaz barátok aranyat érnek, de aki annak hazudja magát, rosszabb, mint a lesből támadó mérges kígyó.

Taksonyt meglepte ez a hosszú mondóka, és az is, hogy Szala ily módon fejezte ki, mire gondolt. „Lesből támadó mérges kígyó?” Hát persze. Mindenki tudja, különösen a fejedelem környezetében, hogy az erdélyi urak a közös akarattal pajzsra emelt vezér ellen vannak. Talán az nem tetszik nekik, hogy mindig a Megyeri törzsből választanak vezért? Hiszen ezt az ősök akarták így, és Árpád azért lehetett a nyolc törzs vezére, mert a Megyer törzsben született. Azóta is ez a szokás. Ha valami baj lesz ezzel, akkor talán Geyza sem lesz fejedelem? Pedig őt már most arra neveli, hogy parancsadója legyen minden magyarnak, szülessen az bármelyik törzsben. Megyer vagy Nyék, Tarján vagy Kürtgyarmat, Kér vagy Jenő, Keszi vagy akár a kabarok törzsének fia és leánya lészen, Geyza szavára hallgasson!

Gyalu mondta ki:

– Sok ellenséged vagyon ott, az Erdőntúli földön. Ha bajod esik, és Geyza túl fiatal…

Nem kellett befejeznie, Taksony tudta, mire gondol. Most Szala hallgatott. Talán úgy érezte, ebbe neki nincsen beleszólása? Gyalu oldalról pislantott a vezérre. Közben a három férfi – és mögöttük vagy ötven másik – nyergében zötykölődött, lova két füle között nézte maga előtt a tájat vagy társai hátát. Már szemükbe sütött a nap, a lópaták itt-ott némi port vertek fel, de jobbára füvön haladtak. Nem sok nyoma látszott az útnak, pedig a talján meg bajor kereskedők erre szoktak menni Erdélybe. Ők szekerekkel járnak, bár túl ritkán és nem mind ugyanabban a nyomban halad. A vasalt kerekek nem kezdik ki az ősi gyepet.

– Egyelőre ne aggódjunk – mondta most Taksony, és egy pillanatig úgy hitte, azzal magamagát is buzdítja: – Ha nem erővel, hát egy kis ravaszsággal túljárhatunk azon urak eszén.

– Azért visszük ezt is? – Gyalu a nyerge mellett lógó, erős szíjakkal odacsatolt bőrtáskára ütött. Nem zsák volt, talán a látványával is jelezte volna valakiknek, hogy abban pénz lehet. Inkább lapos tarsoly, a rávarrt lemezzel, miből senki sem gondolhatta, hogy arany – sőt sok arany – van benne.

Taksony mosolygott.

– Sokféle módon lehet bánni az emberekkel. Van, kinek elég a kedves szó, másnak ígérni kell valamit, amire vágyik. Van, akit elég megfenyegetni szavakkal, és van, akinek ez sem elég, azt fenyíteni kell. Ti tudjátok, hogy én mindig a békésebb utat választom.

– Talán ezért szemtelenedtek el annyira az erdélyi urak, kik semmibe veszik fejedelmi mivoltodat és rangodat – vágta rá Gyalu, és látszott az orcáján: ez őt is aggasztja, legalább annyira, mint barátját, Taksonyt.

– Apa miféle kincset emlegetett?

A kérdés nem érte váratlanul Linát. Csák mostanság többször kérdezte, ám választ sohasem kapott. Nem is kaphatott. Lina kint ült a ház ajtaja előtt. Már-már ősziesre fordult az idő, kezdtek sárgulni a fák és a bokrok, bár még nem hullottak le a levelek. A Duna színe is mintha hidegebb lett volna, szürkébb volt, mint a nyári zöld, és talán a sirályok szokásos kiáltásai erősebben hallatszottak már.

Csák szintén a folyó felé nézett. A túlparton az oszlopon a kis harangot senki sem kongatta meg, napok óta nem akadt olyan utas, ki mindenáron átkelt volna a folyón. Ezen a parton meg csak a kikötött dereglye körül csobogott a lustán menő víz. Korán volt ahhoz, hogy befűtsenek a fogadó nagy tűzhelyén. Ha ma sem jön vendég, ki étket és szállást, avagy átkelést kérne, maguknak melegítenek valami tegnapi maradékot. Jan most is lent ül a parton, és vékony bőrszíjra kötött nyílvesszővel próbálja a part közelében úszó halakat elejteni. Eddig semmit sem fogott.

– Lehet, hogy csak félrebeszélt – felelte az anyja. – A halála előtt az ember meg van zavarodva. Retteg is attól, mi vár reá… Meg már nem tudja, miket mond. Így lehetett.

– Így lehetett… – ismételte a fia. Csák szép nagy férfi lett, ha nem is olyan, mint Apor, a kovácsmester a szomszédban. Azért képes lenne odacsapni bárkinek, aki megbolygatná a fogadó vagy a rév békességét. Ahogyan egykoron az apja tette, meg Jan, és Sebő, ki elsőnek halt meg közülük, és akinek sírja ott van Borsé mellett. Igaz, nem domborodik már annyira, az esők lejjebb verték a földet. Lehet, míg tíz esztendő, és a következő nemzedék nem fogja ismerni az egykori barát és szakács, Sebő nevét sem? „Így megyünk el ebből a világból”, tette hozzá magában.

– Mégis, azt hiszem, hogy apa nem ok nélkül szólott így… – folytatta Csák makacsul. Bozontos bajuszát pödörgette. Mivel szakállt nem hordott, hát olykor borotválta az orcáját. Az egyik utas pénz híján éles borotvával fizetett, és adott mellé egy szíjat, amin fenni lehetett az éles szerszámot. Eleinte sokszor megvágta magát, mára kitanulta, hogyan használja. Orcája ugyan csupasz, de napégette, szél fútta, hát csöppet sem lányos a képe. Anyja néha csodálkozva nézte a férfit: „Én szültem a világra ezt az óriást?” Csak később jutott eszébe, hogy ő megtöpörödött a kortól, a fia meg tán még növésben van, hát ezért látja oly nagynak.

– Ha egy ember a halálos ágyán szól valamiről, az csak nagyon fontos dolog lehet.

Lina látta fia orcáján a makacsságot. „Bors is ilyen volt”, jutott eszébe. Ugyanakkor nem tudta elképzelni, hogy Bors elrejtett valami kincset – ugyan, honnan lett volna neki? Hiszen mindenről mesélt az asszonyának is. Talán tényleg félrebeszélt haldoklás közben. Kincse sokféle lehet egy embernek, nem biztos, hogy aranyakról volt szó.

– Azt is mondta, hogy „a parton” – Csák a jelek szerint nem adta fel. Lina már nem is válaszolt. Nem akarta elvenni a fia kedvét. Szerencsére jött Béla, az ifjú evezős.

– Két lovas gyün az úton – intett a fejével. Csák máris lódult, hogy a fogadó előtt legyen, mire amazok odaérnek. Lina kedve is megjött.

– Ugorj le a partra Janhoz, fogott-é már valamit!

A sirályok fehéren cikáztak a part fölött, aztán valami dögöt sodorhatott ki a folyó, mert mind egy helyre gyűltek, és éktelen rikoltozás közepette lecsaptak a zsákmányra.

– Jól nézz körül, fejedelem! Ez már Erdély.

Aki szólott, Gyula küldötte volt. Az ott letelepült törzsek afféle „kisfejedelemnek” tekintették Gyulát, nem ok nélkül. Nagy hatalommal bírt a Honnak e keleti részében, amit senki sem vont kétségbe. Ezen mindig komor, idősödő urat pedig a fejedelem elébe küldte a maga kicsiny „birodalma” határára.

Zaránd tehát Gyula követe volt, és Taksony nem csodálkozott ezen. Még úgy is érthette, hogy az előzékeny vezér illően fogadja őt. Hisz Taksony nem titkolta, hogy Erdélybe igyekszik, sőt futár útján tudatta is az erdélyi vezérrel. Most azonban a fejedelem nem a tájat nézte meg előbb, hanem Zarándra pillantott. A férfi mozdulatlan orcával, hideg szemekkel nézett vissza a fejedelemre, igyekezett közömbösnek látszani. Taksonynak Aba jutott eszébe, az öreg bölcs, ki egykoron erre is figyelmeztette őt: egyes urak olyan gazdagok lesznek és oly erősnek hiszik magukat, hogy merészen szembehelyezkednek a fejedelemmel. Ők már nehezen tűrik majd – ha egyáltalán eltűrik! –, hogy a Hont egyetlen ember vezesse. Részt akarnak a hatalomból, és ha nem megy szépszerével, akkor képesek harapni, karmolni, szembeszegülni, ellenségként fellépni… Sőt talán nem haboznak fegyvert is ragadni! A Honban magyar ontson magyar vért? Ezt nem tudta elhinni. Lám, az öreg ezt is tudta – gondolta most Taksony. Megint érezte, hogy jó lenne beszélni azzal a sokat látott, bölcs vénemberrel. No, majd ha visszamegy, igaz, már a téli szállásra, mert az ősz ezen esztendőben nagy léptekkel jön. Mondják is a vének, hogy szigorú lészen a tél.

– Menjünk – mondta válaszképpen, és lova máris indult. Egy kitaposott, földes úton haladtak, megint csak szemben a nappal. A fény elöntött mindent. Itt is sárgultak a fák levelei, az ősznek ezer apró jele látszott mindenfelé.

És két nappal később megérkeztek Gyula szállására. A menet élén Taksony és két hadnagya, valamint Geyza haladt. Míg a testőrök és szolgák jól tudták, kicsoda az ifjú, ki annyi idősnek sem látszott, amennyi valójában volt, hát egyszerű öltözete miatt sokan egynek hihették a katonák között. Voltak ott többen, kik szintén tizennyolc tavasznak előtte születtek erre a világra. Geyza kicsiny, alig-alig serkenő bajusszal orra alatt, szakálltalanul és nem éppen hosszú hajjal lovagolt az apja mögött.

A távolban fehér sapkás hegyek látszottak. Taksony másokhoz hasonlatosan nem értette, miképpen lehetséges, hogy azon csúcsokat hó fedi, amikor nyár vége, ősz eleje vagyon. Hiszen meleg az idő, néha megizzadnak az emberek idelent. Ama magas hegyek teteje pedig közelebb vagyon a naphoz, akkor hát miért nem olvad el ott a hó? Nehezen hitték, amikor Zaránd kijelentette: a nyáridőnek kellős közepén is fehérlenek ama csúcsok. Különös hely hát ez az Erdély!

Sok erdőn haladtak át, láttak bővizű patakokat, kevés tavat, és nem oly nagy, tágas legelőket, mint a nagy síkságon, ahol ők éltek. De hát ez is Magyarhon volt, így nem csodálkoztak. A nagy földön sokféle szép és csúnya hely lehet.

Ama fehér hegyeken kívül azért olyan volt a táj, mint máshol. Tán csak több az erdő, és Erdély éppen ezekről kapta a nevét. Nem kellett bolyonganiuk, mert bár sok út vezetett erre, Zaránd mindig hibátlanul megmutatta, hogy az elágazáskor melyikre kanyarodjon a fejedelem és kísérete. Így érkeztek meg Gyulához.

Zaránd egyik legényét egy nappal korábban előre ugrasztotta, így hát várták őket. Bár ha Taksony valamilyen ünnepélyes fogadtatásra számított embereivel együtt, csalódniuk kellett. A nyári szálláson éppen csak hogy vagy tízszer száz férfi és fehérnép gyűlt össze akkor délidőben. Sok gyerek szaladgált ott, a nagyobbak bámészkodtak. Talán soha nem láttak ennyi embert együtt?

Gyula vezér nagy és díszes sátra előtt várta a fejedelmet. Nem kellett őket bemutatni egymásnak, bár soha nem látták a másikat, azért itt és most tudták, kivel találkoznak. Gyula alacsony, azonban szemlátomást erős kötésű férfi volt. Alig valamivel idősebb Taksonynál, vagy tán éppen annyi tavaszt számlált? Taksony mosolygott, és ekkor Gyula is elmosolyodott. Nagy hajú férfiú volt, ki nem jelezte magyar voltát a befont hajával, inkább a vállára eresztette, bár látszott, hogy kopaszodik erősen. Némi ravaszság bujkált a szemében, mit titkolni nem lehet. Taksony nyílt arccal, őszintén közeledett, és tényleg örült, hogy végre szemtől szemben beszélhet azzal a vezérrel, akivel eddig nem sikerült találkoznia.

– A Nagyisten hozott, fejedelem! – hajtott fejet Gyula.

Igaz, ez csak egy nagyon gyors mozdulat volt, kik távolabb állottak – az ő törzsének tagjai –, talán észre sem vehették. De látta ezt Taksony, és úgy is érthette, hogy az erdélyi törzsfő fejet hajtott előtte.

– Néki köszönhetjük, hogy ideértünk bajtalan! Köszöntelek, vezér.

A főemberek köréjük csoportosultak. Ahogyan előre megbeszélte az apjával, Geyza hátul maradott, beleolvadt a testőrök közé. Bár mindketten tudták, hogy Gyulának már megizenték: a fejedelem elhozta a fiát is. Majd este, a toron mutatja be őt vendéglátójának. Most viszont csak a főbb emberek számára terítettek szerény ebédet a vezér sátrában.

A vendéglátók megmutatták a testőröknek, hol jelöltek ki számukra táborhelyet. Jókora bográcsokban főtt az étkük, és miután lenyergeltek, lovaik a közeli karámban legelhettek. Természetesen volt ott egy patak is, ahol lovaikat itathatták.

Gyula vezérnek nagy, bütykös ujjai voltak. Valami betegség kínozhatta, amiről ő maga nem szólott, hát a vendégei sem tehették szóvá. Néha úgy tűnt, nehezen mozgatja ujjait, és a térde mintha olykor megbicsaklott volna. Nem is ment sokat gyalog, amint lehetett, helyet foglalt az asztalnál Taksonnyal szemben, és láthatóan örült, hogy ülhet. Talán lóra is ritkán kap, gondolta Gyalu hadnagy. Ő ült Taksony jobbján, baljára pedig Szala került a nagy bajuszával és hajával. Gyulának szintén volt két embere, talán afféle hadnagyok, harcokban edződött férfiak, nem fiatal egyik sem. Mart alacsony, mint ura, a vezér, a képe oly ráncos, hogy ahhoz foghatót a napnyugat felől érkezett vendégek sohasem láttak. Ráadásul, míg le nem ültek, észrevették, hogy Mart húzza az egyik lábát. Bizonyára harci sérülése okozhatta eme gyarlóságot.

Gyula másik főembere Szabolcs volt, alighanem a testőreinek kapitánya. Nagy és erős férfi, kinek szemében az okosság szikrái csillantak. Taksony az első pillanatban tudta, hogy ez egy veszélyes ember. Vagy ha nem is az most, bármikor azzá lehet, ha szembefordul vele.

Az ebéd közben senki sem szólott az ellentétekről, mígnem maga Taksony el nem kezdte.

– Hallom, hogy az embereid gyakran járnak Bizáncba – igyekezett közömbös hangot megütni. S mert ezzel közeledett a vitás dolgokhoz, érződött, hogy a vendéglátók megmerevedtek. Most senki sem nyúlt az ételhez, mindenki figyelte a vezérek párharcát, mit szavakkal vívtak.

– Aminthogy Bizáncból is gyakorta jönnek hozzánk.

– Mint mondották nékem, nem csak kereskedők jönnek.

– Nem bizony – bólogatott Gyula, de még nem mondott többet. Várta, mennyit tud a fejedelem, és ebből mennyit akar itt előhozni. Szabolcs szeme élénken járt, hol vezérére, hol Taksonyra pillantott.

– Jönnek papok is, téríteni akarnak – folytatta Taksony. Még mindig vigyázott, hogy ne legyen a hangjában ítélet vagy megrovás. De fölösleges volt az a színlelés, mert mind a hatan, kik körbeülték az asztalt, pontosan tudták, miről van szó, és a fejedelem hová törtet előre a szavak erdejében.

– Olykor sikerül nekik – vágta rá Gyula, ami olyan volt, mintha félig kihúzta volna kardját a hüvelyéből.

– Hallottam, keresztény lett ama Bulcsú vezér is, kit a németek császára felakasztatott Augsburg mellett. De bizony még a hurokkal a nyakán sem hirdette, hogy áttért a nyugatiak hitére!

– Az sem mentette volna meg – jegyezte meg Mart. Gyula folytatta:

– Akadtak más fontos főemberek is, kik áttértek Jézus Krisztus hitére, csak nem kérkednek vele.

Suttogták szerte a Honban, hogy talán maga Gyula szintén ezt tette? Azonban Taksony nem akart erről vitát. Szelídebben tört előre, a célja felé.

– Talán hallottál róla, mert immár többször szólottam a törzsi vezéreknek arról, hogy az egész Honnak át kéne térnie a kereszténységre. Mind ellenezték. Mindahányan. Ti nagyon barátkoztok Bizánccal. Ha ama fényes városban nem tudnák, hogy itt illő fogadtatásban részesülnek, nem áramlanának ide annyian a papjaik.

– Te mit tennél a helyünkben? – kérdezte Gyula, és ravaszkás fény csillant a szemében. Nézték egymást, és bár nőtt bennük a feszültség, uralták magukat. Taksony úgy döntött, nem megy el a végsőkig. Hisz most érkeztek, nem illene összevesznie a vendéglátókkal. Ugyanakkor ő a fejedelem, és ezt el kell fogadniuk ezeknek. Most váratlanul barátságosan elmosolyodott, és tudta, nagy meglepetést okoz a szavaival.

– Vagyis ugyanazt teszitek, amit én is szeretnék.

Döbbent csend támadt, és Taksony folytatta:

– Régóta mondogatom, ha szeretnénk a Hont megtartani, és magyarságunkat sem hagynánk eltiporni, elpusztítani, barátkoznunk kell a keresztényekkel. Hiszen tőlünk nyugatra és délre szinte mindenhol e hit vallói élnek. Ha nem leszünk hozzájuk hasonlók, a Hont feldúlják. Bosszúból azért, amit Árpád óta míveltünk velük a portyázó hadjáratok során.

Nem tudták, mit válaszoljanak. De Taksony még nem fejezte be.

– Kétféle kereszténység van, mint tudjátok. A római és a bizánci. Bár nektek talán úgy tűnik, innen, Erdélyből nézve, hogy a bizánci az erősebb, és tán közelebb van hozzátok, ennek ne higgyetek. Az egész Napnyugat Róma hitét követi. Valami különbség lehet hát a hitüknek e két változata között, ami nekünk most még nem fontos. De azzá lehet tíz vagy húsz esztendőnek múltán. Ezért kell eldöntenünk, merre megy tovább a Hon és a benne élők.

Ez úgy hangzott, mint egy ajánlat. Egy békés ajánlat. „Beszéljünk róla!” Gyula még nem enyhült meg, mert kelepcét szimatolt. Kivárt, és nem hiába, mert a fejedelem ugyanolyan szelíd hangon folytatta.

– Azt beszélik szerte a Honban, hogy ellentét vagyon a fejedelem és ez erdélyi vezér között, kit e földön „vajdának” neveznek. Lehet, nincs igazuk e suttogóknak? Nagyobb köztünk az egyetértés, mint azt bárki hitte volna eddig?

– Nem ellenzed hát, hogy a bizánciak térítenek köreinkben?

– Ellenzem – mondta gyorsan Taksony, és sebesen folytatta: – De csak azt, hogy ezt a bizánciak teszik. Nem kerülhetünk ama görögök uszályába, kik erősen szemben állanak a római keresztényekkel. Az egész Nyugat Rómát követi, míg Bizáncot ott ellenségnek tartják.

Gyula arcán látszott a töprengés. Erre mit mondjon? Meglepte, amit Taksonytól hallott, azonban az utolsó szavak valamiféle ellenérzést ébresztettek benne. Taksony mindezt jól látta, hát békülés reményében kijelentette:

– Gondolkozz ezen, vajda. Ma este mulatunk, és utána maradok néhány napig. Beszélünk még, és van időd határozni. Arra gondolj: a kereszténység olyan, mint egy díszes ház, minek mi, magyarok, a díszes főkapuján akarunk bémenni, míg ti itt Erdélyben a cselédeknek, rabszolgáknak kitárt ajtón szeretnétek béjutni.

Ez szemel láthatóan elgondolkoztatta Gyulát és társait is. Mart orcája most mintha az eddiginél is ráncosabb lett volna a mélységes töprengéstől. Szabolcs szemében kérdések égtek, amiket nem mondhatott ki. Talán, ha hármasban maradnak Gyulával, akkor mondja el a véleményét.

Most csak ketten voltak a sátorban.

A szolgákat elparancsolták a közelből. Egy férfi és egy nő állott középen. Mélyen néztek egymás szemébe. A férfi annyit mondott:

– Elhozta a fiát, de majd csak este tudjuk meg, ki az.

– Mit tegyek? – kérdezte a nő.

– Találkozz vele, és ő hadd higgye, hogy ez véletlen volt. Kápráztasd el. Légy olyan, amilyen amúgy is vagy, és akkor elérjük a célunkat.

A nő szótlanul bólintott.

A tüzek fellobbantak.

Három nagy máglyát raktak. Kettőt azért, hogy legyen elég fény, a harmadikat már délután meggyújtották, hogy a karvastag ágak parázsig égjenek. Ezen a zsarátnokon aztán egy ökröt húztak nyársra. A kibelezett állatot a tűz mellett felállított vastartókra tették, a nyársnak végét forgatták egyenletesen. Gyakran váltották egymást a forgató rabszolgák, mert kibírhatatlan volt a hőség. Kire ez a feladat jutott, kisebb vödör vizet öntött magára, a fejére és a hajára is, mielőtt forgatni kezdte a hatalmas nyársat. Mire bőre és haja megszáradt, olyannyira égette a forróság, hogy mást parancsoltak oda helyette. Ez a parancsolás a sütőember dolga volt, ki szintén szenvedett a hőségtől, pedig ő nagyon hosszú rúdra szerelt kisebb edényből csorgatta a zsírt a sülő ökörre.

A vendégek ősi szokás szerint földre terített nemezlapokra telepedtek. Hűvös volt az este, így van ez Földanya havának végén, amikor olykor a hajnalok ködből bukkannak elő, a reggel pedig nehezen születik. Az este valamivel korábban jő el, mint nyáridőn, és a csillagok felbukkannak, ha tiszta az égnek boltozata. Elsőnek mindig az Esthajnalcsillagot látják meg az emberek, az pedig az éjszakának kezdetét jelzi. Ahogyan reggel ama csillag eltűnése meg a nappalnak az elejét.

Most tiszta volt az ég és rengeteg a csillag. De akik ott voltak a karámok között, a rét szélén, azok ebből nem sokat láttak. A nagy tüzek ezer és ezer szikrát hánytak az égre, ezek egy-egy pillanatig a csillagokkal is vetélkedve szórták csalóka fényüket, hogy aztán hamarost kihunyjanak. A tűzből született rövidke életük egyetlen emelkedés és felvillanás volt csupán, nem több.

Nagy volt a zaj, mert sokan telepedtek le a tüzek mellé, közé. A vezérek orcáját mindenki jól láthatta, és bizony meg is bámulták a fejedelmet. Ki maga mellé egy ifjút ültetett, kiről aztán a jól értesült szolgák súgták meg másoknak: az bizony Taksony fia, Geyza. Lehet, ő lészen a következő fejedelem?

A közelben kaptak helyet a fejedelem testőrei. Ezek szép szál legények voltak, néhányan máris bajuszukat pödörgetve tették a szépet néhány itteni szolgálóleánynak. Távolabbról fojtott nevetgélés, sőt viháncolás hallatszott – néhány legény próbálta a lányokat elcsábítani a karám kerítése mögé, bár keveseknek sikerült. A többség persze a beígért nagy torra várt, mit egyre többen neveznek szláv szóval „vecserának” vagy „vacsorának”. A vajda szolgái egyelőre jókora fatálakat hordtak szét, voltak rajtuk cipók és mindenféle zöldség, sőt aszalt gyümölcsök. Mi nem volt szokásban a Hon nyugati felében, hát a legények ezen jól szórakoztak. „Ez lészen a vacsora, ilyen bőkezű a vajda?” – kérdezgették, bár csak halkan. Nem akartak összetűzni a helybéliekkel, hiszen azok mégiscsak jóval többen vannak. Bizony, akármilyen nagy harcosok Taksony testőrei, ennyi ellenféllel szemben a rövidebbet húznák.

Előbb táncosleányok és -fiúk penderültek ki középre. Néhány sípos és dudás telepedett le a tüzektől távolabb, ők szolgáltatták a hangot, míg ama leányok és fiúk a látványt adták hozzá. Mégpedig nem akármilyen látványt! Mindegyiknek nagyon színes ruhája volt, és önfeledten járták a táncot, egymásra se nagyon ügyelve. Forogtak, rázták magukat, előrehajoltak meg hátrafeszítették testüket, a legtöbb nézőnek a hajlékony, erős íjak jutottak eszükbe. A tánc arról regélt, hogy a legények hogyan teszik a szépet a leányoknak az életben – igaz, a valóságban senki sem tett volna ilyen mozdulatokat. De itt csak nézték a fiúk visszafogottabb, mégis szép táncát, a lányok pedig, bár nem voltak sokan, oly gyorsan kavarogtak és körbe-körbefutottak, hogy úgy tűnt, tele van velük a mezőnek az a kis darabja.

Közben a sötétség megsűrűsödött körös-körül, de a megbűvölt nézők csak a táncosokat látták. Fel-felvijjogtak a sípok, tompán szóltak a dobok, nagy néha egy-egy lantot is megpengettek, és egy dudás megszólaltatta hangszerét. Mind, akik ott voltak, nagyon jól érezték magukat.

Aztán eltűntek a táncosok, kifutottak a máglyák fényéből. A szolgák közben tekerték az ökörnyársat, a sütőmester öntözte zsírral, sokan az éhségről is megfeledkeztek. A szolgák között a tapasztaltabbak dél óta nem ettek semmit, nagyon várták ezt a lakomát. Tudták, ha az urak és a többi vendég elbódul az étektől és italtól, akkor senki sem figyel rájuk, és degeszre ehetik magukat. Talán erre számítottak a törzs kutyái is, amelyek ott lapultak a sötétebb sarkokban, és orrukat olykor a magasba tartva szimatolták a légben érkező kellemes illatokat.

Most a dobok dübörögtek tompán, egyszerre három. Egy kobzos és egy igric jött középre, a három dobos a hangszerével megmaradt valahol a tüzek fényén kívül. A kobzos fiatal volt, azonban jól pengetett. Az igric meg jól benne a korban. Mélyen zengő hangján félig dalolta, félig mondta a szavakat.

Sokáig tartott, hosszú volt az út.

Messziről jöttünk, hát elfáradtunk.

Sok nemzedék született, élt és halt,

Ám ezen vándorlás még ma is tart.

Ősi keleti szokás szerint kétszer elismételték e szavakat, mindet kivétel nélkül: régen így tanulták a regéket, addig ismételték, míg a hallgatók, kik több vidékről jöttek össze, megtanulták, felejthetetlenül. Azok majd hazaviszik oda, ahol élnek, a maguk törzsében eléneklik, és az ottaniak között sokan megtanulják. Így vannak a dalokkal is, mik persze könnyebben férkőznek bé a fejekbe, fülekbe. Talán a szívekben is nagyobb helyet találnak maguknak?

Lovagoltunk égbetörő hágón,

Átkeltünk sok folyón és vad gázlón

Mentünk végeláthatatlan síkon

Mindig mindenütt hű lovainkon.

Akár akarták, akár nem, akár becsukták a szemüket, akár nem – ott voltak ők is. Az ősöket látták maguk előtt. Nem esett nehezükre elképzelni őket, hiszen bizonyára ugyanolyan öltözetet viseltek, olyanok a lovaik, mint a maiak, azok voltak a fegyvereik, és ugyanúgy élték meg az itt most megénekelt hű társaikat, a lovakat, ahogyan azt a ma élők teszik.

Biz’ sokszor megesett, hogy csatáztunk

De Nagyistentől el nem pártoltunk

Erős népeknek rabja is voltunk

Ám végül mindig kiszabadultunk.

A közönség szinte felhördült. A legtöbben nem ismerték a régi eseményeket, főleg nem sorban, ahogyan megtörténtek. Ki erre, ki arra „emlékezett” saját nagyapái által. Bár kevés az olyan férfi, ki megismerhette nagyapját, mikoron az értelme kinyílott. A férfiak is hamar halnak, a fehérnépek meg hamarább. Úgy tűnik, meg-megszakadnak az emlékezés szálai, de lám, a dalnokok összegyűjtik a történeteket.

Voltunk kedves népe Etelének

A hunok nagy urának, a fénynek,

Ki egykoron messzi világított

Éles kardjával nagyot suhintott.

Már az első ismétlésnél velük mondták a szavakat, kik jobban figyeltek, a másodiknál valóságos morajlás kísérte az igric szavát. A kobzos feltalálta magát, bele-belepengetett a morajlásba ott, ahol az ismétlők megtorpantak, mielőtt folytatták volna. Az igric kétszer ismételt, de már nem volt egyedül, amiképpen a hangja sem egyedül zengett az éjszakában.

Sokáig tart hosszú vándorlásunk

Nincs és nem is lészen megállásunk

Míg a világ lészen, mi is leszünk,

Gyermekeinkben újraszületünk.

Olyan lett a vége, mint egy esküvés. Száz és száz torok ismételte: „Míg a világ lészen…” A sötétségből, minden irányból törtek előre a hangok: „Mi is leszünk.” Nem csak férfiak mondották, sok női hang is erősítette az ígéretet: „Gyermekeinkben újraszületünk…”