A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA

az Üvöltő szelek

új kiadásához

Az imént olvastam át az Üvöltő szeleket, és első ízben nyertem tiszta képet arról, amit hibáinak neveznek (és talán valóban azok), határozott elgondolást arról, hogyan tűnik fel mások szemében – idegenekében, akik mit sem tudnak a szerzőről, akik nem ismerősek a környékkel, ahol a történet színhelye található, akiknek a yorkshire-i West Riding lakosai, szokásai, távoli dombjainak és tanyáinak természetes jellemzői ismeretlenek és szokatlanok.

Mindezek szemében az Üvöltő szelek bizonyára nyers és különös műnek tetszik. Észak-Anglia vad lápvidéke számukra nem bírhat érdekkel; ama táj elszórtan élő lakosainak nyelve, modora, sőt lakhelye és háztartása az ilyen olvasók számára alighanem nagymértékben érthetetlen, ahol pedig érthető, ott visszataszító. Azok a férfiak és nők, akik természettől fogva talán igen nyugodtak, érzéseik mennyiségre mérsékeltek s minőségre jellegtelenek, s akiket a bölcsőtől kezdve arra szoktattak, hogy modoruk mindig a lehető legsimább, nyelvezetük a legtartózkodóbb legyen, aligha tudnak mit kezdeni azoknak a tanulatlan lápvidéki parasztoknak és darabos lápvidéki földesuraknak az érdes és erős beszédével, nyersen megnyilvánuló szenvedélyével, féktelen ellenszenvével és elvakult részrehajlásával, akik úgy cseperedtek, hogy nem oktatta, nem korlátozta őket más, mint magukfajta durva tanítómesterek. Hasonlóképpen az olvasók egy tetemes rétegének nagy szenvedést okoz betekintenie ebbe a műbe, amelynek oldalain még azokat a szavakat is teljes terjedelmükben kinyomtatják, amelyeket a szokás csupán kezdő és végső betűjükkel jelöl – a közbülső helyet pedig pontokkal tölti ki.

Jobb, ha mindjárt megmondom, hogy ezért a körülményért nem áll hatalmamban mentegetőzni, mivel magam is észszerűnek tartom, ha a szavakat teljes terjedelmükben kiírjuk. Azt a gyakorlatot, hogy egyes betűkkel utaljunk olyan szitokszavakra, amelyekkel istentelen és erőszakos személyek szokták beszédüket kicifrázni, ha mégoly jószándékú, mégis gyenge és haszontalan eljárásnak tartom. Nem tudom, mi jó származhatik belőle – miféle érzéseket kímél –, miféle iszonyt leplez.

Ami az Üvöltő szelek faragatlanságát illeti, elismerem a vádat, mert érzem minőségét. Valóban mindenestül faragatlan. Lápvilági és vad és göcsörtös, mint a hangagyökér. Nem is volna természetes, ha másmilyen volna, hiszen a szerző maga is a lápvilág szülötte és neveltje volt. Ha sorsa városba veti, írásai – ha írt volna egyáltalán – kétségtelenül más jelleget öltenek. Még ha a véletlen vagy az ízlés hasonló tárgy választására késztette volna, akkor is másképp dolgozta volna fel. Ha Ellis Bell olyan úr avagy úrhölgy, ki hozzászokott ahhoz, amit „világ”-nak neveznek, egészen másképp látta volna az isten háta mögötti, elhagyatott tájat és lakosait, mint az otthon nevelkedett vidéki leány. Látóköre kétségtelenül tágabb lett volna – átfogóbb; az már nem annyira biztos, hogy eredetibb is vagy igazabb. Ami a tájat és a helyet illeti, aligha érezte volna át ennyire: Ellis Bell nem úgy írta le, mint akinek csupán a szeme és az ízlése leli a látottakban élvezetét; szűkebb hazájának dombvidéke több volt neki, mint puszta látvány; benne és belőle élt, akárcsak lakosai, a vadmadarak, vagy növénye, a hanga. Ahogyan tehát leírja a természeti tájat, az olyan, amilyennek lennie kell, és az, aminek lennie kell.

Más az eset, ami az emberi jellem ábrázolását illeti. Be kell ismernem, hogy alig volt több gyakorlati ismerete a parasztságról, melynek közepette élt, mint egy apácának a falusiakról, akik olykor elhaladnak a zárda kapuja előtt. Húgom nem volt társaságkedvelő természet; zárkózott hajlandóságát elősegítették és táplálták a körülmények; azon kívül, hogy templomba ment vagy a dombvidéket járta, ritkán lépte át otthonának küszöbét. Jóindulattal viseltetett a környékbeliek iránt, de velük a közlekedést nem kereste, s néhány kivételtől eltekintve nem is tapasztalta. És mégis ismerte őket: ismerte szokásaikat, nyelvüket, családjuk történetét; érdeklődéssel hallott felőlük, s részletekbe menő, érzékletes pontossággal beszélt róluk: de velük ritkán váltott szót. Ebből következik, hogy amit elméje magába szedett való lényegükből, túlságosan is ama tragikus és rettentő vonásokra korlátozódott, melyeknek lenyomatát, miután meghallgatta valamennyi faragatlan szomszéd titkos krónikáját, az emlékezet olykor befogadni kénytelen. Képzelete, amelynek szelleme sötét volt inkább, semmint sugaras, erőteljesebb, mint amilyen játszi, ezekben a vonásokban találta meg az anyagot, amiből olyan teremtményeit szőtte, mint Heathcliff, mint Earnshaw, mint Catherine. Megalkotta ezeket a lényeket, de nem tudta, mit alkotott. Ha művének vizsgálóit a kézirat olvastán megremegteti a kérlelhetetlen és hajlíthatatlan jellemek, elveszett és elbukott lelkek nyomasztó hatása, ha felpanaszolják, hogy bizonyos életteli és félelmetes jelenetek puszta hallása elűzte az álmot éjjel és feldúlta a lélek békességét nappal, Ellis Bell eltűnődött volna: vajon mire is gondolnak, és szenvelgéssel gyanúsította volna a panaszkodót. Ha életben marad, elméje önmagától növekedett volna erős fává, sudárabbra, egyenesebbre, terebélyesebbre, s kifejlett gyümölcsei zamatosabban érettek és ragyogóbban virulók lettek volna; ezt az elmét azonban csak az idő és a tapasztalás művelhette: más szellemek hatásának nem volt hozzáférhető.

Elismervén, hogy az Üvöltő szelek nagy része fölött a „nagy sötétségnek rettenete” borong, hogy vihar fűtötte és feszült légkörében olykor szinte belélegezni véljük a villámot, hadd mutassak rá ama helyekre, ahol a beborult napvilág és a megfogyatkozott nap még bizonyítja létét. Az igaz jóindulat és a mesterkéletlen hűség példájaként tekintsük Nelly Dean jellemét; az állhatatosság és gyengédség példájaként figyeljük meg az Edgar Lintonét. (Némelyek úgy vélhetik, e tulajdonságok nem fényeskednek annyira egy férfiban testet öltve, mint egy nő esetében, Ellis Bell-lel azonban sohasem lehetett megértetni ezt a gondolatot: mi sem indíthatta fel jobban, mint annak sugalmazása, hogy a hűség és az irgalmasság, a hosszútűrés és a szerető gyengédség, amit Éva leányaiban erényként becsülünk, Ádám fiaiban gyengeséggé válik. Azt tartotta, hogy az irgalom és a megbocsátás ama Nagy Lény legistenibb tulajdonságai, aki a férfit és a nőt teremtette, s hogy ami az istenfőt dicsfénnyel övezi, a gyenge emberi nem semminő formáját sem alacsonyíthatja le.) A vén Joseph ábrázolásában van némi száraz, sötét humor, s kecs és kellem néhány villanása színezi az ifjabbik Catherine-t. De még az e néven első hősnő sem ment bizonyos különös szépségtől vadságában vagy őszinteségtől az elvakult szenvedély és szenvedélyes elvakultság közepette.

Heathcliff azonban nem mentegethető; egyetlenegyszer meg nem inog a vesztébe vezető nyílegyenes úton; attól fogva, amikor „a mocskos, rongyos gyermek”, aki „olyan fekete, mintha az ördögtől jönne”, kihemperedik a batyuból, és talpra állítják a tanyaház konyhájában, egészen amíg csak Nelly Dean rá nem bukkan a komor, szálas holttestre, mely hanyatt fekszik a fatáblás ágyon, tágra nyílt szeme mintha „csúfolná igyekezetét, hogy lezárja, s szétnyílt ajka és hegyes fehér fogai is mintha gúnyolnák”.

Heathcliff mindössze egyetlen emberi érzést árul el, és ez nem Catherine iránti szerelme: az az érzés vad és embertelen; ilyen szenvedély forrhat és izzhat valamely gonosz szellem ádáz lényegében; tűz, amelyben formálódhat a pokolbéli világ nagyurának örökké gyötrődő lelke, elkínzott középpontja, s olthatatlan és szüntelen dúlása révén hajtja végre az ítéletet, amely arra kárhoztatja, hogy vándorútja során mindenüvé magával hordozza a poklot. Nem; az egyetlen kapocs, amely Heathcliffet az emberiséghez köti, nyersen bevallott elismerése Hareton Earnshaw iránt – a fiatalember iránt, akit ő tett tönkre; valamint félig-meddig érzékeltetett megbecsülése Nelly Dean iránt. Ha e magányos vonásokat elhagynók, elmondhatnánk, hogy Heathcliff sem nem indiai, sem nem cigány eredetű, hanem emberalakba költözött démoni lélek – vámpír –, gonosz szellem.

Hogy helyes avagy tanácsos-e Heathcliffhez hasonlatos lényeket alkotni, nem tudom: alig hinném, hogy az. De azt tudom, hogy az író, akinek megadatott az alkotás képessége, olyasmivel bír, aminek nem mindig ura – valamivel, ami időnként sajátos módon a maga akarata szerint működik. Az író lefektethet szabályokat, alkothat elveket, s ez a valami talán évekig a szabályok és az elvek rabja lesz; ám történetesen egyszer, a lázadás mindennemű előjele nélkül, eljön az idő, amikor már nem hajlandó „boronálni a völgyeket, avagy kötelékkel megköttetni a barázdában” – amikor „kacag a városoknak sokaságán, és ügyet sem vet a kocsis kiáltozására” – amikor semmiképp sem hajlandó már kötelet fonni a tenger homokjából, hanem szoborfaragáshoz lát, s előttünk áll egy Pluto vagy egy Jupiter, egy Tisziphoné vagy egy Psyche,[1] egy sellő vagy egy madonna, a Sors vagy az Ihlet irányítása szerint. Legyen a mű sötét avagy sugárzó, irtózatos vagy isteni – más választás alig marad, mint beletörődve elfogadnunk. Ami téged illet – a név szerinti művészt –, részed benne annyi, hogy megadóan dolgozol, ahogyan irányít az, amit nem te hoztál a világra, és kétségbe sem vonhatod – amit nem foglalsz imádba, s amit szeszélyed ki nem olthat és meg sem változtathat. Hogyha az eredmény vonzó, a világ majd téged dicsér, aki kevés dicséretet érdemelsz; ha visszataszító, ugyanaz a világ a te hibádul rója fel, aki szinte éppoly kevéssé vagy hibás.

Az Üvöltő szeleket természetes műhelyben faragták, egyszerű eszközökkel, közönséges anyagból. A szobrász talált egy gránittömböt a kihalt lápon, s amíg elnézte, meglátta, hogyan hívható elő a kőből egy fej: vad, viharvert, vészjósló; egy alak, melynek legalább egy alkotóeleme nagyszabású – az erő. Durva vésővel nagyolta, nem mintakép, hanem tulajdon tűnődéseinek látomása után. Idővel és munkálkodással a kő emberi formát öltött, s most ott áll, irdatlanul, sötéten és komoran, félig szobor, félig szikla: előbbi értelmében szörnyű és idomtalan, az utóbbiban szinte szép, mert puha szürke a színe, és a lápvidék mohája fedi; s az óriás lábát viruló harangjaival és balzsamos illatával hűségesen belepi a hanga.

Currer Bell
[vagyis Charlotte Brontë]

ELSŐ FEJEZET

1801

Az imént tértem haza; földesuramat látogattam meg, egyetlen szomszédomat – mással nem kell bajlódnom. Ez aztán a gyönyörű vidék! Alig hiszem, hogy egész Angliában ehhez fogható zugra bukkanhattam volna, távol a társaság zajától. Az embergyűlölő paradicsoma; és Heathcliff úrban méltó páromra akadtam, hogy osztozzunk a remeteségben. Pompás fickó! Nem is sejtette, mennyire a szívembe zártam, amikor észrevettem, hogy közeledésemre fekete szeme gyanakvón összeszűkül, mihelyt pedig megmondtam a nevemet, ujjai bizalmatlan eltökéltséggel még mélyebb menedéket keresnek a mellényében.

– Heathcliff úr? – szóltam.

Biccentés volt a válasz.

– Lockwood vagyok, uram, az ön új bérlője. Igyekeztem megérkezésem után mihamarabb tiszteletemet tenni önnél, s kifejezni abbéli reményemet, hogy nem voltam terhére makacs kitartásommal, mellyel Fácánosmajor bérletéért folyamodtam; tegnap vettem hírét, hogy önnek bizonyos fenntartásai voltak…

– Fácánosmajor a tulajdonom, uram – szakított félbe, és megrándult az arca. – Nem hagynám, hogy bárki is terhemre legyen, ha megakadályozhatom. Kerüljön beljebb!

Ez a „kerüljön beljebb” összeszorított fogak közül hangzott, és olyasfajta jelentést hordozott, hogy „menjen a pokolba”; még a kapu, amelyre földesuram támaszkodott, az sem mozdult összhangban a szavakkal, s alighanem épp ez a körülmény késztetett rá, hogy éljek a meghívással: érdeklődés támadt bennem e férfi iránt, aki tartózkodóbbnak látszik még jómagamnál is.

Amikor észrevette, hogy lovam szügye szinte eltolja a gátat, végül kinyúlt, és leemelte a láncot, majd mogorván ment előttem a kövezett úton, s ahogy az udvarra léptünk, elkiáltotta magát:

– Joseph, kösd be Lockwood úr lovát, és hozz fel bort!

Alighanem ennyiből áll a teljes cselédség – keltette bennem a gondolatot ez az összetett utasítás. Nem csoda, ha felveri a kövek közét a fű, és a sövényt csak a szarvasmarha nyírja.

Joseph idősebb, sőt öreg ember volt: talán nagyon öreg, bár egészséges és erős.

– Az Úr segéljen! – motyogta maga elé a nyűgös elégedetlenség hangján, amíg lovamtól megszabadított, s eközben oly savanyúan meredt rám, hogy jóindulatomban arra következtettem, alighanem a vacsorája megemésztéséhez szükségeltetik a mennybéli segítség, s jámbor óhajának semmi köze az én váratlan jövetelemhez.

Heathcliff úr lakhelyének Zúgóbérc a neve. A „zúgó” itteni jelző; annak a légköri kavargásnak a leírására szolgál, amelynek viharos időben van kitéve ez a hely. Tiszta, vérpezsdítő lehet idefent mindenkor a széljárás; a perem fölött süvítő északi szél erejére vall a ház végében álló néhány csökött fenyő feltűnő ferdesége, meg az a sor szikár tüskebokor, amely mind egy irányba nyúlkál, mintha a naptól koldulna alamizsnát. Az építész szerencsére kellő előrelátással jó erősre építette a házat: keskeny ablakai mélyen ülnek a falban, sarkait pedig jókora szegletkövek védik.

Mielőtt átléptem volna a küszöböt, megálltam, és megcsodáltam a homlokzatot dúsan ékesítő furcsa faragványokat, kivált a főbejárat körülit, amely fölött, omladozó griffmadarak és pucér puttók dzsungelében, kibetűztem az 1500-as évszámot meg a „Hareton Earnshaw” nevet. Szívesen tettem volna néhány megjegyzést, s kértem volna a mogorva gazdát, foglalná össze a hely történetét, ám az ajtóban tanúsított magatartása sürgős belépésemet avagy azonnali távozásomat látszott követelni, s én nem óhajtottam öregbíteni türelmetlenségét, mielőtt a szentek szentjét szemügyre vettem volna.

Sem előcsarnok, sem folyosó – egyetlen lépés, és bent voltunk a nappaliban, amelyet errefelé „nagyszobának” neveznek. Általában a konyhát meg a fogadószobát foglalja magába, de úgy hiszem, Zúgóbércen a konyha mindenestül más fertályra kényszerült húzódni, én ugyanis nyelvek pörgését, konyhai eszközök zörgését hallottam a ház mélyéből, az irdatlan tűzhely körül pedig sütésnek-főzésnek-pörkölésnek semminemű jelét nem láttam; a falon nem villogtak rézserpenyők, sem cinedények. Egyik végén azonban fényt, meleget pompásan visszavert az ezüstkancsókkal, kupákkal váltogatott óriási óntálak tömege, amelyek sorról sorra tornyosultak a terebélyes tölgyfa pohárszéken, egészen a tetőig. Az utóbbi béleletlen volt: teljes anatómiája kitárult a fürkész szem előtt, csak ott nem, ahol eltakarta a zablepényekkel, fürtökben lógó marha- és ürücombokkal, sonkával megrakott fakeret. A kandalló fölött komisz vén mordályok függtek, meg egypár nyeregpisztoly, díszítésképpen pedig három tarkára mázolt bádogdobozt állítottak a párkányára. Sima fehér kő volt a padló; a magas támlájú, kezdetlegesen ácsolt székeket zöldre mázolták; a sötét sarkokban egy-két súlyos, fekete bútordarab lappangott. A pohárszék alatti bolthajtásban óriási, májszínű vizslaszuka hevert, körülötte rajzottak visongó kölykei; más zugokban egyéb kutyák lakoztak.

A helyiség és bútorzata nem lett volna különleges, ha a gazdája egyszerű, konok ábrázatú északi gazdálkodó, kinek izmos tagjain térdnadrág és lábszárvédő feszül. Ha vacsora után a kellő időben toppan be az ember, e dombok között öt-hat mérföldnyi körzetben bárhol láthat efféle személyt, karosszékében üldögélve, előtte, a kerek asztalon habzó söröskancsó. Heatchliff úr azonban sajátos ellentétben áll hajlékával és életmódjával. Szemre sötét bőrű cigány, öltözékre-modorra úriember; azaz annyira úriember, mint nem egy vidéki földesúr: némileg lompos talán – hanyagsága mégsem sérti a szemet, mert szép szál alakja van –, és meglehetősen mogorva. Akadhat, aki valamelyes neveletlen gőgöt gyanít benne; bennem együtt zengő húrt pendít meg, mely azt közli, hogy ilyesminek nyoma sincs: tartózkodása, úgy sejtem, a tüntető érzelemfitogtatás, a kölcsönös kedveskedés iránti ellenérzésből fakad. Ha szeret, ha gyűlöl, egyként rejtegeti, és orcátlanságnak ítéli, ha őt szeretik vagy gyűlölik. De nem, túlságosan nekiiramodtam; nagyon is bőkezűen ruházom fel a magam tulajdonságaival. Heathcliff úrnak, amikor esetleges ismerőssel találkozik, merőben más okai lehetnek a tartózkodásra, mint amelyek engem vezérelnek. Szeretném remélni, hogy az én alkatom kivételes: drága anyám mondogatta mindig, hogy sohasem lesz meghitt otthonom, s az elmúlt nyáron valóban méltatlannak bizonyultam az ilyesmire.

Teljes havi szép időt élvezvén a tengerparton, egy elragadó teremtés bűvkörébe kerültem: valóságos istennő volt a szememben, ameddig nem vett rólam tudomást. Szavakba sohasem foglaltam szerelmemet, ám ha a tekintet beszél, még a féleszű is kitalálta volna, hogy fülig szerelmes vagyok: végre megértette ő is, és viszonozta pillantásomat – minden elképzelhető pillantások legédesebbjével. És mit tettem én? Szégyenkezve vallom be: jegesen visszahúzódtam csigaházamba, minden pillantásra hidegebben, távolabbra, míg végül a szegény ártatlan már önnön érzékeiben kételkedett, és vélt tévedése miatti nagy zavarában rábeszélte a mamáját, hogy szedjék fel a sátorfájukat. E különös kedélyhullámzás révén szívtelenség hírébe keveredtem; hogy mennyire érdemtelenül, azt magam tudom csak felbecsülni.

Helyet foglaltam a kandalló végénél, szemközt azzal a székkel, amely felé földesuram közeledett, és a beálló csöndet azzal töltöttem ki, hogy simogatni próbáltam az anyakutyát, amely otthagyta csemetéit, és farkas módra a lábikrám felé sompolygott, ínye kivillant, fehér fogai közül egy jó falat után csorgott a nyál. Simogatásom hosszú, torokhangú morgást keltett.

– Jobb lesz, ha békén hagyja a kutyát – mordult vele egy szólamban Heathcliff úr, a vadabb megnyilvánulásokat egy rúgással megelőzve. – Nem szokott a kényeztetéshez, nem ölebnek tartom. – Azután az oldalajtóhoz csörtetett, és ismét elkiáltotta magát: – Joseph!

Joseph motyogott valamit a pince mélyén, de nem adta jelét, hogy felkapaszkodna; így hát a gazdája szállt alá, magamra hagyva a galád szukával meg egy pár ádáz, loboncos juhászkutyával, amelyek osztoztak vele a minden mozdulatomat vigyázó őrködésben. Nem óhajtván agyaraikkal közelebbi ismeretségbe kerülni, meg sem mozdultam ültő helyemben; ám vélvén, hogy a néma sértéseket aligha értenék, sajnálatos módon azzal mulattam magam, hogy szörnyű képeket vágtam a trióra, és ábrázatomnak valamely vonása annyira kihozta a sodrából őnagyságát, hogy dühében hirtelen rám ugrott. Ellöktem, és siettem kettőnk közé tolni az asztalt. Ez a mozzanat felriasztotta az egész bolyt: féltucatnyi, különböző nagyságú és korú négylábú ördögfajzat rontott rejtett barlangokból a közös célpontra. A támadás sarkam és hajtókám ellen irányult; amennyire telt tőlem, a piszkavassal elhárítottam a nagyobb küzdőfeleket, de még így is kénytelen voltam fennhangon a háztartás valamely tagjának segítségét kérni a béke helyreállításához.

Heathcliff úr meg az embere bosszantó egykedvűséggel mászott fel a pince lépcsőjén: nem hinném, hogy a szokásosnál egy másodperccel is gyorsabban mozogtak, holott a kandalló körül valósággal viharzott az acsargás, ugatás. Szerencsére fürgébb volt a konyha egyik lakója; egy terebélyes asszonyság felgyűrt ruhában, csupasz karral, tűztől pirult orcával, serpenyőt villogtatva közénk vetette magát, s ezt a fegyvert meg a nyelvét oly célszerűen forgatta, hogy a vihar mintegy varázsütésre elült, s mire gazdája belépett, a színen csak ő maradt, háborogva, mint orkánban a tenger.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte Heathcliff úr, és zord pillantása ugyancsak rosszul érintett az iménti, vendégszeretőnek nem mondható bánásmód után.

– Még hogy mi az ördög! – motyogtam. – Az ördöngös disznónyájba sem költözhetett gonoszabb lélek, mint a maga bestiáiba, uram. Akár egy falka tigris között hagyná az idegent!

– Aki nem nyúl semmihez, azt nem bántják – jegyezte meg, letéve elém a palackot, és helyre tolta az asztalt. – Arra való a kutya, hogy őrizze a házat. Iszik egy pohár bort?

– Köszönöm, nem kérek.

– Csak nem harapták meg?

– Ha megharapnak, magam is nyomot hagytam volna a tettesen.

Heathcliff arckifejezése vigyorra enyhült.

– Ejnye, ejnye – szólt –, ön felhevült, Lockwood úr. Igyon már egy kis bort. Ebben a házban oly ritka a vendég, hogy magam meg a kutyáim nem is igen tudjuk, hogyan fogadjuk. Egészségére, uram!

Bólintottam, s viszonoztam az áldomást; ráeszméltem, ostobaság volna duzzogni egy falka eb rakoncátlansága miatt, meg aztán nem akaródzott újabb okot szolgáltatnom a fickónak, hogy mulasson a rovásomra, ha már egyszer ilyen a humorérzéke. Ő pedig – bizonyára józan megfontolás láttatta be vele, hogy esztelenség lenne egy jó bérlőt megsérteni – enyhített valamelyest a cikornyákat mellőző, tömör stílusán, és olyan tárggyal hozakodott elő, amely, úgy vélte, érdekelni fog – jelenlegi lakhelyem előnyeit és hátrányait ecsetelte. A beszélgetés során felettébb értelmesnek bizonyult, s mire elérkezett a búcsú pillanata, megérlelődött bennem az elhatározás, hogy holnap újra felkeresem. Ő szemmel láthatólag nem kér ismételt tolakodásomból, én azonban mégis elmegyek. Mi tagadás, hozzá képest vérbeli társas lény vagyok.

MÁSODIK FEJEZET

Tegnap párás hideggel köszöntött be a délután. Fontolgattam, ne töltsem-e dolgozószobám kandallója előtt, ahelyett hogy szittyón-sáron gázolnék át Zúgóbércre. Ebédről feljövet azonban (megjegyzem: tizenkét és egy óra között ebédelek; gazdasszonyom, egy meglett hölgy, aki mint régi bútordarab a házhoz tartozik, nem tudja vagy nem akarja megérteni kérésemet, hogy öt órakor tálaljanak), amikor az említett lusta szándékkal mentem fel a lépcsőn, a szobába lépve egy szolgálóra bukkantam: seprűk, szénlapátok karéjában térdepelt, és pokoli port vert fel, miközben nagy rakás hamuval oltotta ki a lángokat. Ez a látvány nyomban visszariasztott; fogtam kalapomat, és négy mérföldnyi járás után épp idejében érkeztem Heathcliff kertkapujához, hogy bemeneküljek a hóvihar első pelyhei elől.

Keményen feketéllett a fagyos föld azon a sivár dombtetőn, és a levegő megremegtette minden tagomat. Nem tudtam megbirkózni a lánccal, hát átugrottam a kerítésen, és felszaladtam az ágas-bogas pöszmétebokrokkal szegélyezett macskaköves járdán, ám hasztalan kopogtam bebocsáttatásért, holott már belesajdult a kezem bütyke, a kutyák meg vonítottak.

„Nyomorultak! – kiáltottam fel magamban. – Bárdolatlan ridegségetekért örökös magányt érdemelnétek! Legalább nappal ne reteszelnétek el az ajtót! Nem törődöm vele, akkor is bejutok!” S azzal eltökélten megragadtam a kilincset, és hevesen megráztam. A savanyú képű Joseph kidugta fejét a csűr kerek ablakán.

– Mit akar? – kiáltotta. – Az úr lent van a karámban. Ha beszédje van vele, kerülje meg a kerítés végit.

– Nincs odabent senki, aki ajtót nyitna? – kiáltottam.

– Senki, csak az asszonyság, ő meg ki nem nyitja, ha álló éjjel ricsajozik is itten.

– Miért? Nem mondaná meg neki, Joseph, hogy ki vagyok?

– Nem én! Semmi közöm hozzá – motyogta a fej, azzal eltűnt.

Már sűrűn hullott a hó. Megragadtam a kilincset, hogy még egyszer nekigyürkőzzem, amikor a hátsó udvarból egy fiatalember bukkant elő, kabát nélkül, vállán vasvillával. Odakurjantott, hogy kövessem, majd átmenetelve a mosóházon meg a kikövezett térségen, ahol szenespajta, szivattyús kút meg egy galambdúc állt, nagy sokára megérkeztünk a tágas, meleg, derűs nagyszobába, ahol előző nap fogadtak. Kellemes fénybe vonta a szénből, tőzegből és fából rakott irdatlan tűz ragyogása, az asztalnál pedig, amelyet bőséges vacsorához terítettek, örömmel pillantottam meg az „asszonyságot” – akinek a létezését addig nem is sejtettem. Meghajoltam, és vártam: azt hittem, mindjárt hellyel kínál. Ő rám nézett, hátradőlt székében, s néma és mozdulatlan maradt.

– Cudar idő! – jegyeztem meg. – Sajnos, Heathcliff asszony, az ajtó alighanem megsínylette a kegyed cselédeinek ráérős szolgálatát: keserves munkámba telt, hogy meghalljanak.

A fiatalasszony ki se nyitotta a száját. Rábámultam – bámult ő is: legalábbis rajtam tartotta tekintetét, hidegen, figyelmetlenül, felettébb zavaró és kellemetlen módon.

– Üljön le – mondta nyersen a fiatalember. – Mindjárt gyön.

Engedelmeskedtem; megköszörültem a torkomat, és a galád Junót szólítottam, aki, második találkozásunk alkalmából, méltóztatott a farka hegyét megbillenteni, jeléül, hogy tudomásul veszi ismeretségünket.

– Szép állat – próbálkoztam újfent a társalgással. – Szándékában áll megválni a kicsinyektől, asszonyom?

– Nem az enyémek – felelte a nyájas háziasszony, elutasítóbban, mint ahogy akár maga Heathcliff válaszolt volna.

– Ó, tehát a kedvencei amazok közt találhatók? – folytattam, és a homályban megbúvó párnára mutattam, ami tele volt macskaféleségekkel.

– Fura kedvencek volnának! – mondta ő gúnyosan.

Sajnálatos módon egy rakás döglött nyúl volt az. Megint a torkomat köszörültem, és közelebb húzódtam a tűzhelyhez, megismételve megjegyzésemet, miszerint zimankós az este.

– Minek jött el? – kérdezte erre a fiatalasszony, majd felkelt, és a kandallópárkányon álló festett bádogdoboz után nyúlt.

Mindaddig árnyékban volt; most megláthattam egész alakját és arcát. Karcsú volt, és épphogy túllépett a serdülőkoron: csodálatos termet, és a legbájosabb kis arc, aminek látását valaha is élvezhettem; finom vonások, igen világos arcbőr; törékeny nyakára lenszínű vagy inkább arany fürtök omlottak; szeme, ha történetesen kellemes a kifejezése, ellenállhatatlan lett volna; fogékony szívem szerencséjére csupán egyetlen érzést sugárzott, a gúny meg egyfajta elkeseredés elegyét: merőben természetellenes volt ezen az arcon. A bádogdobozokat alig érte el; mozdultam, hogy szolgálatára legyek, ő meg úgy ripakodott rám, mint ha aranyát számláló zsugorinak igyekeznék segédkezet nyújtani.

– Nincs szükségem a segítségére – förmedt rám. – Magam is le tudom venni.

– Bocsánatot kérek – siettem a válasszal.

– Meghívták teára? – kérdezte, kötényt kötve takaros fekete ruhája elé, és a kanna fölé kanálnyi tealevelet tartott.

– Örömmel iszom egy csészével – feleltem.

– Meghívták? – ismételte.

– Nem – mondtam félmosollyal. – Kegyedtől várom a meghívást.

Visszadobta a teát kanalastul, és duzzogva foglalta el ismét a székét; homloka redőkbe gyűrődött, piros ajkát elbiggyesztette, mint a gyermek, aki menten sírva fakad.

A fiatalember eközben egy ugyancsak kopott kabátfélét vetett magára, felegyenesedett a lobogó tűz előtt, és szeme sarkából rám sandított, szakasztott úgy, mintha bevégzetlen vérbosszú állna kettőnk között. Eltűnődtem: cseléd volna, valóban? Öltözéke, beszéde egyaránt faragatlanságra vallott, nyoma sem volt benne Heathcliff úr és Heathcliffné fensőbbrendűségének; sűrű, fürtös, barna haja zilált volt, és ápolatlan, pofaszakálla medve módra benőtte orcáját, keze lebarnult, akár a közönséges napszámosoké; magatartása mégis fesztelen volt, szinte dölyfös, híjával a cseléd alázatos buzgalmának a ház asszonya iránt. Mivel nem utaltak csalhatatlan jelek a helyzetére, úgy véltem, legjobb lesz, ha nem veszem tudomásul különös viselkedését; majd öt perc múltán megjelent maga Heathcliff, és valamelyest enyhítette helyzetem kényelmetlenségét.

– Látja, uram, ígéretemhez híven eljöttem! – kiáltottam fel, vidámságot mímelve. – Ám tartok tőle, hogy az időjárás egy félóra hosszat itt tartóztat, ha ennyi időre menedéket nyújthat nekem.

– Félóra hosszat? – kérdezte, miközben lerázta magáról a fehér pelyheket. – Csodálom, hogy épp a hóvihar sűrűjében van kedve kószálni. Tudja-e, hogy könnyen eltévedhet a lápon? Még aki járatos ebben a mocsárban, az is elvétheti az utat ilyen estéken; és ha mondom, elhiheti: pillanatnyilag semmi esély a változásra.

– Talán kaphatnék a legényei közül vezetőt, aki aztán ott maradhat reggelig a Majorban. Tud nélkülözni valakit?

– Nem én.

– Nem-e? Nos, akkor kénytelen leszek a magam feje után menni.

– Hmm.

– Megcsinálja végre a teát? – tudakolta a kopott kabát gazdája, ádáz tekintetét rólam az ifjú hölgyre emelve.

– Ő is kap? – kérdezte Heathclifftől a hölgy.

– Mire vársz? Csináld már! – hangzott a válasz oly dühödten, hogy összerezzentem. A hang, amely e szavakat kiejtette, eredendő rosszindulatra vallott. Immár nem minősítettem volna Heathcliffet pompás fickónak. Az előkészületek végeztével felszólított: – Húzza előbbre a székét, uram. – Mindnyájan, a bárdolatlan suttyót is beleértve, az asztal köré húzódtunk, és rideg csend uralkodott, amíg az étkezést be nem fejeztük.

Ha én keltettem a felleget, úgy véltem, az én kötelességem, hogy eloszlassam. Hisz csak nem ülnek mindennap ily komoran és hallgatagon; s bármennyire rosszkedvűek is, lehetetlen, hogy az általános komorság legyen mindennapi arckifejezésük!

– Különös – kezdtem egy csésze tea elfogyasztása után, a következőre várva –, különös, mennyire formálja ízlésünket és gondolatainkat a megszokás: sokan el sem tudnák képzelni, hogy boldogság lakozik ily tökéletes száműzetésben a világtól, ahogyan ön tölti életét, Heathcliff úr, mégis megkockáztatnám az állítást, hogy családja körében, hol az ön nyájas asszonyának szelleme uralkodik otthon és tűzhelye fölött…

– Az én nyájas asszonyom! – szakított félbe ördögien gúnyos vigyorral. – Ugyan hol van az én nyájas asszonyom?

– Heathcliffnére gondolok, az ön hitvesére.

– Valóban? Nyilván arra céloz, hogy a szelleme felöltötte az őrzőangyal szerepét, és őrködik Zúgóbérc sorsa fölött még akkor is, amikor a teste már eltávozott, így érti?

Ráébredvén, hogy melléfogtam, megpróbáltam helyesbíteni. Láthattam volna, hogy túlságosan nagy a korkülönbség kettejük között, s nem valószínű, hogy házasok volnának. Az egyikük negyven körül lehet: az érett fő kora ez, amikor a férfi nemigen áltatja magát azzal, hogy egy fiatal leány szerelemből köt vele házasságot: ez az ábránd hanyatló éveinknek lesz a vigasza. A másik még tizenhét esztendősnek sem látszott.

Ekkor belém villant: a fajankó itt mellettem, aki tálkából szürcsöli a teáját és mosdatlan kézzel eszi kenyerét, ez lehet a férje: hát persze, ő az ifjabb Heathcliff. Íme, ez a vége, ha valaki élve eltemetkezik: ez a fiatalasszony azért pazarolja magát erre a tuskóra, mert egyszerűen nem tudja, hogy különb személyek is élnek a világon! Nagy kár – óvakodnom kell, nehogy én legyek az oka, hogy megbánja választását. Az utóbbi gondolat talán elbizakodottságnak tetszik, holott nem az. Szomszédom már-már visszataszítónak látszott, azt pedig tapasztalatból tudtam, hogy magamról ezt nem mondhatom.

– Heathcliffné a menyem – mondta Heatchliff, igazolva feltevésemet. Szavai közben sajátos pillantással fordult a fiatalasszony felé: gyűlöletet olvastam ki belőle, hacsak nem olyan torz az arcizom-berendezése, hogy nem a lelke mondandóját tolmácsolja, mint az átlagemberé általában.

– Ó, értem most már; ön e jótékony tündér kegyeinek birtokosa – jegyeztem meg szomszédomhoz fordulva.

Ezzel még csúnyábban melléfogtam; a fiatalember elvörösödött, keze az előre megfontolt támadás látható szándékával ökölbe szorult. Hamarosan azonban leküzdötte indulatát, a vihart rovásomra elmotyogott durva szitokba fojtva, amit igyekeztem nem tudomásul venni.

– Szerencsétlenül találgat, uram – állapította meg házigazdám –; egyikünk sem oly kiváltságos, hogy az ön jó tündérét bírhatná; az ő élete párja meghalt. Azt mondtam, hogy a menyem, következésképpen nyilván a fiamhoz ment feleségül.

– És ez a fiatalember…

– Semmi esetre sem a fiam.

Heathcliff megint elmosolyodott, mintha túlságosan is merész tréfa volna ezt a medvét az ő sarjának tartani.

– A nevem Hareton Earnshaw – morogta amaz –, és azt ajánlom, tartsa tiszteletben!

– Nem tanúsítottam tiszteletlenséget – hangzott a válaszom, és magamban nevettem méltóságteljes bemutatkozásán.

Továbbra is rám szegezte szemét, de én már nem viszonoztam pillantását, mert tartottam tőle, elfog a kísértés, hogy pofon csapjam vagy fennhangon is kinevessem. Óhatatlanul úgy éreztem, nem illek ebbe a drágalátos családi körbe. A zord szellemi légkör nem is semlegesítette: elnyomta körülöttem a melengető testi kényelmet, és eltökéltem, harmadízben már jobban meggondolom, mielőtt e gerendák alá merészkedem.

Az étkezés végeztével – melynek során egyetlen kellemes szó el nem hangzott – az ablakhoz léptem, hogy megvizsgáljam az időjárást. Gyászos látvány tárult elém: korán leereszkedett a sötét éj, s égbolt és hegyek összeolvadtak az örvénylő szélben, a fojtogató hóban.

– Nem hiszem, hogy vezető nélkül hazatalálhatnék – kiáltottam fel akaratlanul. – Az utat alighanem máris betemette a hó, s ha csupasz volna is, aligha látnék el egylábnyira!

– Hareton, hajtsd be azt a tucat birkát a csűr tornácára. Belepi őket a hó, ha egész éjjel kint maradnak a karámban; s tégy elébük palánkot – mondta Heathcliff.

– És mihez fogjak én? – folytattam egyre ingerültebben.

Kérdésemre nem kaptam választ; s amikor körülnéztem, Josephet pillantottam meg: egy vödör zabkását hozott be a kutyáknak, Heathcliffné pedig a tűz fölé hajolva azzal mulatta magát, hogy elégette azt a marék gyújtót, mely leesett a kandallópárkányról, mikor a teásdobozt a helyére rakta. Joseph letette terhét, bíráló tekintettel vette szemügyre a helyiséget, és repedt hangján elcsikorogta:

– Hogy bír csak itt állni tétlenül, mikor mindenki odakint van? Semmirekellő teremtés, mi haszna a szónak, soha meg nem javul, hanem elviszi majd magát is az ördög, mint az anyját valamikor!

Egy pillanatig azt hittem, hozzám intézte ezt az ékes szónoklatot, s kellőleg feldühödve a vén gazember felé léptem, hogy egy rúgással kipenderítsem az ajtón. Heathcliffné azonban megelőzött:

– Aljas, vén képmutató! – vágta oda. – Nem fél, hogy elviszi az ördög, ha a szájára veszi a nevét? Figyelmeztetem, ne kezdjen velem, mert különleges kegyéért folyamodom, hogy ragadja el magát! Álljon csak meg, Joseph! Ide nézzen – folytatta, és egy polcról levett egy hosszú, fekete könyvet –, megmutatom, mire jutottam a fekete mágiában: hamarosan mindenestül elsajátítom. Nem véletlen, hogy a vörös tehén elpusztult, s a maga csúzát sem igen lehet a gondviselés jóindulatának tulajdonítani!

– Elvetemült, jaj, milyen elvetemült! – zihálta a vénség. – Szabadítson meg bennünket a gonosztól az Úr!

– Nem úgy, elkárhozott! Szemétdombon a helye! Ki innen, mert kárt teszek magában! Megmintázom viaszból és agyagból; s aki kihoz a béketűrésből, nem mondom meg, mit teszek vele, de majd meglátja! Eredjen innen, míg magára nem nézek!

És a kis boszorkány mímelt rosszindulatot lopott szép szemébe, Joseph pedig félelmében remegve, fohászkodva kisietett, és folyvást azt motyogta: „elvetemült”. A fiatalasszony viselkedését, véltem, alighanem holmi örömtelen mókakészség fűti, s most, hogy magunkra maradtunk, megkíséreltem felkelteni érdeklődését szorult helyzetem iránt.

– Heathcliffné asszony – szóltam komolyan –, kérem, bocsássa meg, hogy zaklatom. Azért bátorkodom, mert ilyen arc bizonyára csak jó szívet takarhat. Kérem, mutasson néhány irányjelzőt, amely hazasegíthet: a magam igyekezetével csakúgy eltévednék, mint ha kegyed gyalogszerrel próbálna Londonba jutni!

– Menjen arra, amerről jött – felelte, s elhelyezkedett karosszékében, maga előtt gyertyával meg a nyitott könyvvel. – Kurta tanács, de ennél jobb nem telik tőlem.

– Úgy tehát, ha azt hallja, hogy holtan leltek rám a behavazott ingoványon vagy egy árokban, nem suttogja majd a lelkiismerete, hogy részben kegyed tehet róla?

– Hogyan? Én nem kísérhetem el. Még a kerítésig sem engednek ki.

– Kegyed! Hiszen arra sem kérném, hogy a küszöböt átlépje miattam ilyen éjszakán! – kiáltottam. – Azt kérem, mondja meg, merre menjek, nem azt, hogy mutassa; vagy pedig bírja rá Heathcliff urat, hogy adjon mellém vezetőt.

– Kit? Nincs itt, csak ő, Earnshaw, Zillah, Joseph meg én. Melyikünket választaná?

– Nincsen egy legény sem a tanyán?

– Nincs, ennyien vagyunk.

– Ebből pedig az következik, hogy kénytelen leszek itt maradni.

– Ezt intézze el a házigazdával. Nekem semmi közöm hozzá.

– Remélem, ebből megtanulja, hogy ne vágjon neki meggondolatlanul a domboknak – szólt Heathcliff zord hangja a konyhaajtóból. – Ami az itt maradást illeti, nem rendezkedtem be vendéglátásra, ha itt marad, Haretonnal vagy Josephfel kell osztoznia az ágyon.

– Elalhatom egy széken ebben a szobában – válaszoltam.

– Azt már nem! Az idegen csak idegen, akár gazdag, akár szegény; nincs ínyemre, hogy bárki szabadon kószáljon a házban, amíg én alszom – szólt a modortalan szörnyeteg.

Ez a sértés végképp kihozott a sodromból. Utálkozó kifejezést hallatva Heathcliff mellett kirohantam az udvarra, és siettemben Earnshaw-ba ütköztem. Annyira sötét volt, hogy a kaput sem láttam, s ahogy bolyongtam, művelt társalgásuknak újabb példája ütötte meg a fülemet. A fiatalember eleinte, úgy tetszett, pártomat fogta.

– Elkísérem a parkig – mondta.

– Elkíséred ám a pokolba! – kiáltott fel gazdája, vagy már amije. – Hát a lovakkal ki törődik, he?

– Az emberélet ér annyit, hogy egy este elhanyagoljuk a lovakat; valakinek mennie kell – dünnyögte Heathcliffné, kedvesebben, mint várhattam volna.

– De nem a maga parancsára! – vágott vissza Hareton. – Ha olyan nagyra tartja, jobb, ha hallgat felőle.

– Remélem, a szelleme magát fogja kísérteni; s remélem azt is, hogy Heathcliff úr nem kap új bérlőt, míg csak a Major össze nem dől! – vetette oda a fiatalasszony.

– Hallga, hallga, most átkozza el őket! – motyogta Joseph, akibe belebotlottam.

Hallotta az iménti szóváltást; a teheneket fejte lámpás fényénél, amit most minden teketória nélkül elragadtam tőle, odakiáltottam, hogy másnap visszaküldöm, és a legközelebbi kiskapu felé rohantam.

– Gazdám, gazdám, lopják a lámpást! – rikoltott az agg, a nyomomba szegődve. – Hé, Csikar! Hé, kutya! Hé, Ordas! Fogd meg, fogd meg!

Ahogy kinyitottam a kiskaput, két szőrös szörnyeteg ugrott a torkomnak, letepert, és kioltotta a lámpást, Heathcliff és Hareton egyesült röhögése pedig betetőzte dühömet és megaláztatásomat. A bestiáknak szerencsére nagyobb volt a hajlandóságuk, hogy kinyújtóztassák mancsukat és ásítozva csóválják a farkukat, mintsem hogy elevenen felfaljanak, feltápászkodni azonban nem engedtek, s addig voltam kénytelen ott heverni, míg galád gazdáik nem kegyeskedtek megszabadítani; ekkor, kalap nélkül, haragtól reszketve megparancsoltam a semmirekellőknek, hogy engedjenek ki – fejükre száll, ha csak egy percig is tartóztatnak –, szörnyű fenyegetőzésem, szitkozódásom Lear királynak is becsületére vált volna.[2]

Heves felindulásom bőséges orrvérzést eredményezett, de Heathcliff akkor is csak röhögött, én pedig tovább szitkozódtam. Nem tudom, hogyan végződött volna a jelenet, ha nincs kéznél egy személy, akiben több volt a józan ész, mint bennem, s a jóindulat, mint vendéglátómban. Zillah volt az, a testes gazdasszony: nagy sokára előbukkant, hogy megtudakolja, mi légyen ez a rettenetes zenebona. Azt hitte, kezet emeltek rám, s mivel nem mert gazdájának támadni, hangbéli tüzérségével az ifjabbik gazfickót vette célba.

– Ejnye, Earnshaw úr – kiáltotta –, csak tudnám, mi jöhet még ezután! A tulajdon küszöbünkön gyilkoljuk a népeket? Nincsen itt nekem már keresnivalóm. Nézze csak azt a szegény fiút, hisz mindjárt megfullad! Csitt, csitt! Hagyja már el. Jöjjön be, majd én kikúrálom: ejnye no, maradjon már veszteg.

Azzal egy korsó jeges vizet zuttyintott a nyakamba, majd berángatott a konyhába. Heathcliff úr követett; akaratlan derültsége hamarosan szokásos mogorvaságába halt.

Cudarul éreztem magam, szédültem, kába voltam; s így kénytelen voltam elfogadni a szállást Heathcliff úr fedele alatt. Megparancsolta Zillahnak, hogy adjon nekem egy pohár brandyt, azután bement a belső szobába, Zillah pedig, szánva helyzetemet, engedelmeskedett gazdája utasításának – minek következtében némiképp magamhoz tértem –, majd legott ágyba terelt.

HARMADIK FEJEZET

Míg előttem ment az emeletre, mutatva az utat, azt tanácsolta, takarjam el a gyertyát, és ne üssek zajt; a hálószoba felől ugyanis, amelyben el fog helyezni, gazdájának babonás képzetei vannak, és soha meg nem engedi, hogy bárki ott háljon. Az okot tudakoltam. Nem tudja, válaszolt; alig egy-két esztendeje került ebbe a házba, s annyi itt a furcsaság, hogy el sem kezd kíváncsiskodni.

Kába állapotom engem is megakadályozott a kíváncsiskodásban; becsuktam az ajtót, és körülpillantottam: hol az ágy. A szobában nem volt egyéb bútor, mint egy szék, egy fiókos szekrény meg egy hatalmas tölgyfa láda, amelynek a felső részébe kocsiablakhoz hasonló négyszögeket vágtak. Közelebb lépve ehhez az építményhez, benéztem, és megállapítottam, hogy sajátságos, ómódi fekhely; igen alkalmatos olyan házban, ahol nem jut külön szoba a család minden egyes tagjának. Kis fülke valójában, és ablakának pereme asztalul szolgál. Félrehúztam fatáblás oldalát, beléptem gyertyámmal, a táblákat ismét összehúztam, és biztonságban tudtam magamat Heathcliff vagy akárki más vigyázó szeme elől.

Az ablakdeszkának, amelyre gyertyámat állítottam, egyik sarkában néhány penészes könyv halmozódott, festékébe karcolva pedig kézírás borította. Az írás azonban nem volt egyéb, mint egy név, mindenféle kicsiny és nagy betűvel – Catherine Earnshaw váltakozott itt-ott Catherine Heathcliff-fel, majd meg Catherine Lintonnal.

Tompa fásultsággal támasztottam fejemet az ablaknak, és addig betűzgettem Catherine Earnshaw-Heathcliff-Lintont, míg le nem csukódott a szemem; ám öt percig sem pihent, amikor világító betűk keltek a sötétségből, fehéren, akár a szellemalakok – a levegőben csupa Catherine rajzott, s amikor felráztam magam, hogy elűzzem a tolakodó nevet, észrevettem, hogy gyertyám kanóca az egyik ódon kötetre hajlik, és megperzselt borjúbőr szagával tölti el a fülkét. Elcsippentettem, s mert keservesen fáztam és émelyegtem, felültem, és térdemen szétnyitottam a megsérült kötetet. Sűrű betűvel szedett, szörnyen dohos szagú Biblia volt, belső címlapján ezzel a bejegyzéssel: „Catherine Earnshaw könyve”, és negyedszázados keltezéssel. Becsuktam, és felemeltem egy másikat, majd a következőt, míg szemügyre nem vettem valamennyit. Catherine-nek válogatott könyvtára volt, és megviselt állapotuk azt bizonyította, hogy jócskán forgatták mindegyik kötetet, habár nem feltétlenül annak rendje és módja szerint: alig akadt fejezet, amely megmenekült volna a tollal-tintával rótt kommentártól – legalábbis kommentárnak tűnt –: minden morzsányi helyet beborított, amit csak üresen hagyott a nyomdász. Akadt közöttük különálló mondat; más, kialakulatlan gyermeki kézírással rótt részek szabályszerű naplóalakot öltöttek. Egy – kincset érő – üres oldal tetején nagy élvezetemre Joseph barátom kezdetleges, ám erőteljes vonásokkal megrajzolt kitűnő torzképére bukkantam. Nyomban érdeklődés támadt bennem az ismeretlen Catherine iránt, és legott betűzni kezdtem a megfakult hieroglifákat.

„Szörnyűséges vasárnap!”, kezdődött alatta a bekezdés. „Bárcsak köztünk volna apám! Hindley hitvány pótlék – vérlázítóan viselkedik Heathcliff-fel. H. meg én fel fogunk lázadni – az első lépést már meg is tettük ma este.

Egész nap szakadt az eső; nem tudtunk templomba menni, hát Josephnek muszáj volt felterelni a gyülekezetet a padlásra, amíg Hindley meg a felesége odalent melegedett a kellemes tűznél – miközben, lefogadom, minden egyebet műveltek, csak nem a Bibliát olvasták –, Heathcliffre, rám meg a szerencsétlen béresgyerekre ránk parancsoltak, hogy fogjuk az imádságoskönyvünket, és menjünk fel: sorba ültettek bennünket egy zsák búzán, ott nyögtünk és vacogtunk, és reméltük, Joseph is vacog, hogy legalább a maga érdekében rövidre fogja a nekünk szánt erkölcsprédikációt. Hiú ábránd! Az istentisztelet pontosan három óra hosszat tartott, bátyámnak mégis volt képe felkiáltani, amikor látta, hogy lejövünk: »Micsoda, máris vége?« Vasárnap esténként rendszerint megengedték, hogy játsszunk, ha nem csapunk nagy zajt; most egy árva kuncogás elegendő, hogy a sarokba küldjenek!

»Ne feledjétek, hogy itt emberetekre leltek – szól a zsarnok. – Az elsőnek, aki kihoz a béketűrésből, kitekerem a nyakát! Tökéletes nyugalmat és csendet követelek! Ejnye, kölyök! Te voltál az? Frances, drágám, húzd meg a haját, ha elmégy mellette: hallottam, amint csettintett az ujjaival.« Frances istenesen meghúzta H. haját, azután odament a férjéhez, és az ölébe telepedett; és ott üldögéltek, mint két kisbaba, csókolóztak, és óraszámra ostobaságokat fecsegtek – olyan buta társalgást folytattak, hogy mi szégyellnénk magunkat miatta. Mi, amennyire tudtunk, kényelmesen elhelyezkedtünk a konyhaszekrény zugában. Épp összetűztem a kötényünket és függönynek felakasztottam, amikor jön be Joseph valamiféle járatban az istállóból. Letépi kezem művét, pofon üt, és elkárogja magát: »A gazda még ki se hűlt a sírjába, az Úr napját még ki se harangozták, az írás szava még ott a fületekbe, s mégis hancúrozni merészeltek! Szégyen, gyalázat! Ültök le mindjárt, elvetemült gyermekek! Van elég jó könyv, azt olvassátok! Üljetek le, és gondoljatok a lelketekkel!«

Miután elmondta a mondókáját, kizavart a zugból, hogy a távoli tűz tompa fényénél silabizálhassuk a ránk erőszakolt ócskaságot. Megelégeltem ezt a foglalatosságot. Nyakon fogtam a koszos kötetet, a kutyaólba hajítottam, és kijelentettem, hogy utálom a jó könyveket. Heathcliff ugyanoda rúgta a magáét. No, akkor lett csak haddelhadd!

»Hindley úrfi! – kiabálta káplánunk. – Úrfi, ide gyöjjön! Cathy kisasszony leszaggatta A megváltás sisakjának a hátát, Heathcliff meg széttépte A romlásba vezető széles út elejét! Bűnös dolog, ha hagyja, hogy így folytassák! Höhh! Az öregúr istenesen ellazsnakolta volna őket – csakhogy ő eltávozott!«

Hindley odasietett hozzánk a tűzhely menti édenből, egyikünket galléron ragadta, másikunkat karon, és mindkettőnket a hátsó konyhába hajított, ahonnan, állította Joseph, maga az öreg ördög visz el bennünket, oly biztosan, mint ahogy élünk; s így megvigasztalva mindegyikünk külön-külön zugot keresett, hogy ott várja az eljövetelét. Én leszedtem ezt a könyvet meg egy üveg tintát a polcról, és kitártam a nagyszoba ajtaját, hogy lássak a fénynél; húszpercnyi időm volt az írásra; csakhogy társam türelmetlen, és biztat, csenjük el a fejőasszony köpenyét, s annak a védelmében kószáljunk egyet a lápon. Kecsegtető ajánlat – s aztán ha a mogorva vénember bejön, hadd higgye, hogy teljesült a jövendölése –, mi pedig az esőben sem ázhatunk-fázhatunk jobban, mint idebent.”

Catherine alighanem valóra váltotta tervét, a következő mondat ugyanis más tárggyal foglalkozik; Catherine panaszkodik.

„Nem is álmodtam, hogy Hindley ennyire megríkasson! – írja. – Úgy fáj a fejem, hogy már meg sem bírok maradni a párnán; de mégsem adom fel. Szegény Heathcliff! Hindley csavargónak nevezi, nem engedi többé, hogy velünk üljön, sem azt, hogy velünk egyék; megtiltja, hogy együtt játsszunk, és azzal fenyegetőzik: ha megszegjük parancsait, kidobja Heathcliffet a házból. Apánkat hibáztatja (hogy merészeli?!), amiért nagyon is engedékeny volt H.-fel; fogadkozik, hogy majd megmutatja neki, hol a helye…”

Elbóbiskoltam a megfakult lap fölött; szemem a kézírásról a nyomtatott szövegre tévedt. Kicirkalmazott vörös címet láttam: „Hetven ízben Hét, és az Első a Hetvenegyedikből. Kegyes Lecke, amelyet a nagytiszteletű Jabes Branderham mondott el Gimmerton Sough kápolnájában.” S amíg félálomban gyötörtem agyamat, vajon mit hozhat ki tárgyából Jabes Branderham, hátradőltem az ágyon, és elaludtam. Ó, jaj! A rossz vacsora és a rosszkedv szerencsétlen hatása! Mi egyéb okozhatta szörnyű éjszakámat? Nem is emlékszem hozzá foghatóra, amióta csak képes vagyok a szenvedésre.

Jóformán még tudatában voltam helyzetemnek, amikor már álmodni kezdtem. Azt hittem, reggel van; elindultam hazafelé, Joseph kalauzolt. Többyardnyi mély hó lepte az utat, s miközben botorkáltunk, társam szüntelen szemrehányással zaklatott, miért nem hoztam magammal zarándokbotot: anélkül, mondotta, sohasem juthatok be a házba, és nagy hencegve lobogtatott egy bunkós végű husángot, amelyről megtudtam, hogy így neveztetik. Egy pillanatig képtelenségnek rémlett, hogy csak ilyen fegyver birtokában nyerhetek bebocsátást tulajdon lakhelyemre. Majd új gondolat hasított belém. Nem is oda tartok: utunk célja, hogy meghallgassuk a hírneves Jabes Branderham prédikációját a „Hetven ízben Hét” textusból, és vagy Joseph, vagy a prédikátor, vagy én elkövettük az „Elsőt a Hetvenegyedikből”, miért is nyilvánosan kiprédikálnak és kiátkoznak.

A kápolnához értünk. Sétáim során már elhaladtam előtte kétszer vagy háromszor; horpadásban áll, két domb között, amolyan fennsíkon, a mocsár mellett, amelynek nyirkos tőzegtalaja, úgy mondják, tökéletesen alkalmas az ott nyugovóra helyezett holttestek bebalzsamozására. A kápolna teteje mindeddig épségben maradt; mivel azonban a pap javadalmazása évente alig húsz font meg egy kétszobás ház, amely azzal fenyeget, hogy csakhamar egyszobássá enyészik, egy lelkész sem hajlandó vállalni a pásztori kötelezettséget: kiváltképpen mert köztudomású, hogy nyája előbb hagyja éhen pusztulni, mintsem akár egy pennyvel megtoldaná a maga zsebéből a jövedelmét. Álmomban mindazonáltal Jabesnek népes és figyelmes gyülekezete volt, és a prédikációja – jóságos Isten! micsoda prédikáció – négyszázkilencven cikkelyből állt; mindegyik tökéletesen megfelelt egy-egy közönséges prédikációnak, és mindegyik egy-egy bűnt vett tárgyául! Hogy hol kutatta fel mindezeket, meg nem mondhatom. A maga módján tolmácsolta valamennyi kitételt, és óhatatlannak látszott, hogy testvérünk minden alkalommal más és mást bűnt kövessen el. Mindegyik igen különös természetű volt: megannyi sajátos kihágás, amilyet addig el sem tudtam volna képzelni.

Ó, mennyire elpilledtem! Hogy fészkelődtem, hogy ásítoztam, hogy bóbiskoltam, hogy fel-felneszeltem! Csipkedtem-szurkáltam magamat, szememet dörzsöltem, felálltam, megint leültem, bökdöstem Josephet: tudassa, ha a pap valaha is a végére ér. Arra kárhoztattak, hogy végighallgassam; nagy sokára elérkezett „Az Elsőhöz a Hetvenegyedikből”. E válságos ponton hirtelen sugallatom támadt: indíttatást éreztem, hogy felálljak, és megbélyegezzem Jabes Branderhamet mint ama bűn elkövetőjét, melyet egyetlen keresztyén sem köteles megbocsátani.

„Uram – kiáltottam fel –, itt ültem e négy fal között, és egyhuzamban eltűrtem és megbocsátottam az ön értekezésének négyszázkilencven fejezetét! Hetvenszer hét ízben kaptam fel a kalapomat és emelkedtem távozásra, s ön felháborító módon mindannyiszor arra kényszerített, hogy üljek vissza a helyemre. A négyszázkilencvenegyedik már sok. Vértanú társaim, menjünk neki! Rángassuk le, zúzzuk atomokká, hogy e hely, amely ismeri őt, ne ismerje többé!”

„Te vagy az! – kiáltotta ünnepélyes szünet után Jabes, könyöklőjére támaszkodva. – Hetvenszer hét ízben torzult el bámész ábrázatod – hetvenszer hét ízben tanácskoztam enlelkemmel –, íme, az emberi gyengeség: ez is feloldozást nyert! A Hetvenegyedikből az Első elérkezett. Testvéreim, hajtsuk végre rajta az írott ítéletet! Tisztesség adassék az Úr minden szentjeinek!”

E zárszó hallatán az egész gyülekezet, zarándokbotját forgatva, egy emberként megrohant, s nem lévén fegyverem, amellyel megvédhettem volna magamat, birokra keltem Josephfel, legközelebbi és legádázabb támadómmal, hogy elragadjam az övét. A sokaság kavargásában számos furkósbot összeakaszkodott; nekem szánt ütések más kobakokon csattantak. Hamarosan ütésektől és viszontütésektől visszhangzott a kápolna: mindenki szomszédjára támadt, s mert Branderham sem maradhatott tétlenül, buzgalmát bizonyítandó harsány koppantásokat záporozott a szószék deszkáira, melyek oly élesen verték vissza a zajt, hogy mondhatatlan megkönnyebbülésemre hamarosan felébresztettek. S vajon mi kelthette ezt a szörnyűséges zűrzavart? Mi játszotta Jabes szerepét a csetepatéban? Mindössze egy fenyőág, amely a jajongó viharban az ablakkerethez ért, és száraz tobozaival a táblákat zörgette! Egy pillanatig kétkedve hallgatóztam, majd felfedezvén a bajkeverőt, a másik oldalamra fordultam, elszunnyadtam, és ismét álmot láttam: ha lehetséges, még az előzőnél is kellemetlenebbet.

Ezúttal emlékeztem rá, hogy a tölgyfa fülkében fekszem, és tisztán hallottam a szélrohamokat, a hófúvást; hallottam azt is, amint a fenyőág ingerlő hangja ismétlődik; már tudtam ugyan az okát, ám annyira bosszantott, hogy eltökéltem: ha lehetséges, elhallgattatom. Felkeltem hát – legalábbis úgy véltem –, és megpróbáltam kireteszelni az ablakot. A kampó oda volt forrasztva az akasztókhoz: ezt a körülményt még ébren észrevettem, de elfelejtettem. „Akkor is végét kell vetnem!”, motyogtam; kezem bütykével átvertem az üveget, és kinyújtottam karomat, hogy megragadjam az okvetetlenkedő ágat, ehelyett azonban ujjaim egy kicsiny, jéghideg kézre zárultak! Elborított a lidércnyomás iszonyata: megpróbáltam visszahúzni karomat, de a kéz belekapaszkodott, és egy végtelenül szomorú hang zokogta: „Bocsáss be… bocsáss be!” „Ki vagy?”, kérdeztem, s küszködve igyekeztem szabadulni. „Catherine Linton”, válaszolta borzongva (miért éppen Linton jutott az eszembe? Hisz hússzor annyi Earnshaw-t olvastam, mint Lintont). „Hazajöttem; eltévedtem a lápon!” És szavai közben halványan egy gyermekarcot vettem ki, amint benéz az ablakon. A rettenet kegyetlenségre sarkallt; s mert hasztalan igyekeztem lerázni a teremtést, csuklóját a törött ablaktáblához vontam, s addig húzogattam rajta, míg ki nem serkent a vére, s eláztatta az ágyruhát: ám még akkor is jajongott: „Bocsáss be!”, és konok fogása nem lazult, engem pedig majd megőrjített a félelem. „Hogyan tehetném? – kérdeztem végül. – Előbb bocsáss el te, ha azt akarod, hogy bebocsássalak!” A kéz szorítása engedett, én a magamét visszarántottam a lyukon, gyorsan gúlába halmoztam eléje a könyveket, fülemet pedig betapasztottam, hogy kirekesszem a szánalmas rimánkodást. Vagy negyedóra hosszat tarthattam betapasztva; ám abban a pillanatban, amint megint hallgatóztam, tovább nyöszörgött a panaszos sírás! „Takarodj! – kiáltottam. – Nem bocsátlak be, ha húsz esztendeig rimánkodol is!” „Húsz esztendeje már – kesergett a hang –: húsz esztendeje. Húsz éve, hogy hajléktalan vagyok!” Ekkor halk kaparászás kezdődött odakint, s a könyvhalom, mintha meglökték volna, megingott. Megpróbáltam felugrani, de nem tudtam mozdítani egyetlen tagomat sem, őrjítő rettegésemben hát felordítottam. Nagy zavaromra azt tapasztaltam, hogy ordításom nem csupán álom volt: sietős léptek közeledtek kamrám ajtajához, valaki erélyes kézzel betaszította, és fény villant az ágy feletti négyszögekben. Reszketve ültem, törölgettem homlokomról a verítéket; a betolakodó tétovázni látszott, magában motyogott. Végül, suttogóra fogva hangját, megszólalt:

– Van ott valaki? – Választ nyilván nem várt, de legjobbnak véltem, ha megvallom jelenlétemet; ismertem már Heathcliff hanghordozását, és attól tartottam, tovább kutat, ha csendben maradok. Megfordultam tehát, és kinyitottam a fatáblákat. Nem felejtem el egyhamar, milyen hatást keltett cselekedetem.

Heathcliff az ajtónál állt, ingujjban, nadrágban: a gyertya a kezére csöpögött, arca fehér volt, mint mögötte a fal. A tölgyfa első csikordulására úgy összerezzent, mintha delejes ütés érte volna: a gyertya kiröppent markából, néhány lábnyira, és végletes felindultságában alig tudta felvenni.

– Csak a vendége az, uram – kiáltottam; meg akartam kímélni a megaláztatástól, hogy még jobban elárulja gyávaságát. – Balszerencsémre felkiáltottam álmomban, mert félelmetes lidércnyomás ért. Sajnálom, hogy megzavartam.

– Ó, hogy az isten verné meg magát, Lockwood! Bárcsak volna a… – kezdte házigazdám, és egy székre állította a gyertyát, mert képtelen volt szilárdan tartani. – Ki vezette magát ebbe a szobába? – folytatta, körmét tenyerébe vájta, és fogát csikorgatta, hogy így fékezze meg vonagló arcizmait. – Ki volt az? Legszívesebben tüstént elkergetném a háztól!

– Zillah volt, az ön szolgálója – válaszoltam, kiugrottam az ágyból, és sebesen magamra hánytam ruháimat. – Nem sajnálnám, ha megtenné, Heathcliff úr; megérdemli. Alighanem az én rovásomra akart újabb bizonyítékot szerezni, hogy kísértet járja ezt a helyet. Nos, semmi kétség, rajzanak benne a szellemek, manók! Okkal tartja zárva, mondhatom. Senki meg nem köszöni önnek, ha ilyen odúban szunnyadhat!

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Heathcliff. – És mit csinál? Feküdjön le, s ha már itt van, várja meg a reggelt; de az ég szerelmére! Meg ne ismételje ezt az irtózatos zajt; szakasztott, mintha a torkát akarnák elmetszeni!

– Ha az a gonosz kis lélek bejut az ablakon, alighanem megfojtott volna! – vágtam vissza. – Nem vagyok hajlandó eltűrni az ön vendégszerető őseinek üldözését. Nem volt rokona anyai ágon a nagytiszteletű Jabes Branderham? És az a boszorkány, Catherine Linton vagy Earnshaw vagy akárminek hívták, alighanem váltott gyermek volt. Gonosz kis lélek! Azt mondta, húsz esztendeje bolyong a földön; nyilván méltó büntetéséül halálos bűneinek.

Alig ejtettem ki e szavakat, eszembe jutott, hogy Heathcliff neve összekapcsolódik a Catherine-ével a könyvben – ez tökéletesen kiment a fejemből, amikor felriasztottak. Elvörösödtem tapintatlanságom miatt, ám nem mutattam, hogy tudatában vagyok a sértésnek, hanem sietve hozzátettem: – Az az igazság, uram, hogy az éjszaka első részét… – itt ismét elhallgattam; azt akartam mondani: „ezeknek a régi köteteknek a tanulmányozásával töltöttem”, ám akkor felfedtem volna, hogy tudomásom van mind kézzel írott, mind nyomtatott tartalmukról; helyesbítvén hát magamat, így folytattam: – …az ablakdeszkába karcolt név kibetűzésével töltöttem. Egyhangú foglalatosság; célja az volt, hogy elálmosítson, akárcsak a számlálás vagy…

– Hogy beszél maga velem? – dörögte vad hévvel Heathcliff. – Hogyan… hogyan merészel a tulajdon fedelem alatt? Úristen! Ez az ember megőrült! – És őrjöngve homlokára csapott.

Nem tudtam, kérjem-e ki magamnak ezt a hangot, vagy magyarázkodjam tovább; házigazdámat azonban oly heves felindulás látszott hatalmába keríteni, hogy megszántam, és tovább meséltem álmomat; megerősítettem, hogy sohasem hallottam még a „Catherine Linton” nevet, de mert sűrűn olvastam, az így szerzett benyomás testet öltött, amikor már nem volt uralmam képzeletem fölött. Szavaim közben Heathcliff behúzódott az ágy menedékébe, és jóformán rejtve maradt mögötte, szabálytalan, szaggatott lélegzetéből azonban arra következtettem, hogy heves érzéseket igyekszik magában leküzdeni. Nem akartam tanújelét adni, hogy hallom a küzdelmet, meglehetős zajjal folytattam tehát az öltözködést, majd órámra nézve, ilyen magánbeszéddel érzékeltettem az éjszaka hosszúságát: – Még három óra sincs! Esküdni mertem volna, hogy hat is elmúlt. Itt megállt az idő: alighanem nyolc órakor tértünk nyugovóra!

– Télen mindig kilenckor, és négykor kelünk – mondta házigazdám, elfojtva egy nyögést, s ahogy karja árnyékának mozdulásából látni véltem, szeméből kitörölt egy könnyet. – Lockwood úr – tette hozzá –, bemehet a szobámba; csak útban lenne, ha ilyen korán lejönne, és gyerekes kiáltozása már úgyis pokolra küldte az álmomat.

– A magamét is – feleltem. – Az udvaron járkálok majd, míg meg nem virrad, azután elindulok; és nem kell attól tartania, hogy ismételten betolakodom. Immár tökéletesen kigyógyultam abból, hogy akár vidéken, akár városban társaságban keressek élvezetet. Értelmes ember érje be a tulajdon társaságával.

– Élvezetes társaság! – motyogta Heathcliff. – Fogja a gyertyát, és menjen, ahová tetszik. Mindjárt megyek én, is. De az udvartól tartsa távol magát, mert a kutyák szabadon vannak, a nagyszobát pedig Juno őrzi, és… nem, csak a lépcsőn meg a folyosókon kószálhat. De eredjen már! Két perc múlva megyek magam is.

Engedelmeskedtem; annyiban legalább, hogy elhagytam a szobát, majd, nem tudván, hova vezet a keskeny folyosó, megálltam, és akaratlanul tanúja lettem földesuram babonás viselkedésének, amely különös módon meghazudtolta látszólagos józanságát. Felállt az ágyra, feltépte az ablakkeretet, s miközben rángatta, leküzdhetetlenül szenvedélyes könnyekben tört ki.

– Gyere be! Gyere be! – zokogta. – Cathy, gyere már! Ó, gyere, csak még egyszer gyere! Szívem kedvese, hallgass meg végre, Catherine, hallgass meg! – A szellemalak a szellemek ismert szeszélyét tanúsította: nem adott jelet, ám a hó és a szél vadul örvénylett, még oda is elért, ahol én álltam, és kioltotta a világot.

A Heathcliff őrjöngését kísérő fájdalomkitörésben annyi gyötrelem volt, hogy részvétem feledtette a dőreségét, és odébb húzódtam, haragosan, hogy egyáltalán meghallgattam, és bosszankodva, amiért beszámoltam nevetséges lidércnyomásomról, hiszen az keltette ezt a gyötrelmet; ám hogy miért, az meghaladta értelmemet. Óvatosan leereszkedtem az alsóbb régiókba, és a hátsó konyhába értem, ahol a gondosan összekotort parázsnál újra meggyújthattam gyertyámat. Semmi sem rezdült, csak egy cirmos szürke macska kúszott elő a hamuból, és panaszos nyávogással üdvözölt.

Két, együttesen kört alkotó lóca majdnem teljesen körülvette a tűzhelyet; egyikükön elnyújtóztam, Cirmos pedig felugrott a másikra. Mindketten elbóbiskoltunk, mire valaki behatolt menedékünkbe. Joseph volt az, aki a csapóajtón át a tetőbe vesző lajtorján csoszogott le. Alighanem ez volt padlásszobájának feljárata. Sötét pillantást vetett a parányi lángra, amelyet a fahasábok közén játszani ingereltem, lesöpörte trónusáról a macskát, s magát telepítvén a megürült helyre, hozzákezdett a kurta szárú pipa tömésének műveletéhez. Pimasz jelenlétemet szentélyében bizonyára nem ítélte megjegyzésre méltónak: némán emelte ajkához a pipa szopókáját, és karját összefonva pöfékelt. Hagytam, hadd élvezze háborítatlanul e fényűzést; majd miután utolsót szívott pipáján, mélyet sóhajtott, felállt, s éppoly ünnepélyesen, ahogy jött, kivonult.

Hamarosan ruganyosabb léptek közeledtek; ezúttal „jó reggelt”-re nyitottam számat, de mindjárt be is csuktam, üdvözletvégezetlenül; Hareton Earnshaw ugyanis fojtott hangon fohászkodott egy sor szitok formájában, amit válogatás nélkül szórt mindenre, amihez csak hozzáért, míg a sarokban kutakodott ásó vagy lapát után, hogy utat vághasson a hóbuckákban. Átpillantott a lóca támlája fölött, orrcimpája kitágult, de éppoly kevéssé szándékozott engem üdvözölni, mint társamat, a macskát. Előkészületeiből arra következtettem, hogy szabad a kijárás, és kemény nyughelyemet elhagyva indultam, hogy kövessem Haretont. Észrevette; ásója nyelével egy belső ajtó felé bökött, és tagolatlan hanggal adta tudtomra, hogy oda menjek, ha helyzetemen változtatni óhajtok.

Az ajtó a nagyszobába nyílt, ahol már fent volt az asszonynép. Zillah irdatlan fújtatóval lángfoszlányokat kergetett fel a kéménybe; Heathcliffné a kandallónál térdepelve a tűz fényénél silabizálta könyvét. Kezét óvón a tűz melege meg a szeme közé emelte, és láthatólag elmélyedt foglalatosságában; csak azért szakította félbe, hogy megszidja a cselédet, amiért szikraesőt szórt rá, vagy odébb taszítson egy kutyát, amelyik hébe-hóba tolakodóan az arcába nyomta orrát. Meglepetésemre Heathcliffet is ott láttam. A tűz mellett állt, háttal felém, és épp bevégzett egy fergeteges szónoklatot szegény Zillahhoz, aki minduntalan félbeszakította munkálkodását, szeméhez emelte köténye sarkát, és méltatlankodó nyögést hallatott.

– Te pedig, te semmirekellő… – tört ki belépésemkor, és menyéhez fordulva oly ártalmatlan névvel illette, mint amilyen a kacsa vagy a birka, de amit általában pontokkal jelölnek – már megint a henye játékaidat űzöd! A többiek megszolgálják a kenyerüket, te meg az irgalmamból élsz! Rakd el azt a szemetet, és keress magadnak valami tennivalót. Megfizettetem még veled azt az istencsapást, hogy örökösen itt vagy a szemem előtt! Hallod, átkozott cafka?

– Elrakom ezt a szemetet, mert ha nem, kényszeríthet rá – válaszolt az ifjú hölgy, becsukta könyvét, és egy székre dobta. – De ha rojtosra káromkodja a nyelvét, akkor se csinálok egyebet, mint amihez kedvem van!

Heathcliff felemelte kezét, az imént megszólaló pedig biztonságosabb távolságra szökött – alighanem ismerte már a kéz súlyát. Nem vágyódtam arra, hogy holmi kutya-macska komédiával szórakoztassanak, hát fürgén előreléptem, mintha részesülni óhajtanék a tűzhely melegéből, s fogalmam sem volna, hogy parázs veszekedés közepébe csöppentem. Mindegyikükben volt annyi illendőség, hogy szegre akasztották az ellenségeskedést: Heathcliff, hogy kísértésbe ne essen, zsebre dugta öklét, Heathcliffné ajkát biggyesztve egy távoli székhez lépett, ahol, ígéretéhez híven, egész ott-tartózkodásom alatt a szobor szerepét játszotta. Nem tartott sokáig. Nem fogadtam el a reggelire szóló meghívást, és a hajnal első sugaránál megragadtam az alkalmat, hogy kimeneküljek a levegőre, amely immár tiszta volt, és mozdulatlan, s hideg, akár a könyörtelen jég.

Mielőtt a kert végébe érhettem volna, földesuram utánam kiáltott, álljak meg, s felajánlotta, hogy átkísér a lápon. Jó is volt, mert a dombhát merő hullámos fehér óceánná változott; hegyei, völgyei nem a talaj emelkedőit-horpadásait jelezték: számos gödröt színig megtöltött a hó, egész dombsorokat pedig, a kőfejtők hordalékát, eltörölt a térképről, amelyet előző napi sétám elmémbe rajzolt. Az út egyik oldalán akkor egymástól mintegy hat-hét yardnyira egy sor magasló követ láttam; ezek végigkísérték a meddőhányó egész hosszát: azért állították fel és meszelték be őket, hogy útjelzőül szolgáljanak a sötétben; nemkülönben akkor, amikor – mint most is – a havazás a kétoldali mély mocsarast összekeveri a szilárdabb ösvénnyel; ám egy-két imitt-amott kiütköző sötét pont kivételével létezésüknek minden nyoma eltűnt, társam pedig szükségesnek találta, hogy minduntalan figyelmeztessen, tartsak jobbra vagy balra, jóllehet magam az út kanyarulatait véltem követni. Egyébről nemigen váltottunk szót; Fácánosmajor parkjának bejáratánál pedig Heathcliff megállt, és azt mondta, innentől már nem tévedhetek el. Búcsúnk egy gyors meghajlásra szorítkozott, majd a magam eszére utalva haladtam tovább, mivel a kapusház egyelőre még lakatlan. A kaputól az udvarházig két mérföld a távolság; alighanem sikerült négyre növelnem, annyit tévelyegtem a fák között, és süppedtem olykor nyakig a hóba: e megpróbáltatásokat csak az tudja méltányolni, aki már maga is tapasztalt hasonlót. Akárhogyan is, tizenkettőt ütött az óra, amikor a házba léptem, vagyis pontosan egy órámba telt a Zúgóbérctől idáig vezető út minden egyes mérföldje.

Gazdasszonyom és segéderői üdvözlésemre rohantak, egymás szavába vágva kiáltozták, hogy már letettek rólam, mindenki úgy vélte, elpusztultam éjszaka, s azon töprengtek, hogyan induljanak maradványaim felkutatására. Mivel látják, hogy hazaérkeztem, nyugodjanak meg, kértem, majd csontom velejéig elgémberedve felvonszoltam magamat a lépcsőn, odafent pedig, miután száraz ruhába bújtam, s harminc-negyven percig fel-alá járkálva sikerült visszanyernem az éltető hőt, átvánszorogtam dolgozószobámba, mint holmi ványadt macskakölyök: gyengén szinte ahhoz is, hogy élvezzem a vidám tüzet és a gőzölgő kávét, amelyet szolgálóm felfrissítésemre elkészített.

NEGYEDIK FEJEZET

Mily hiú szélkakasok vagyunk! Én, aki eltökéltem, hogy távol tartom magam mindennemű társadalmi érintkezéstől, és hálát adtam csillagaimnak, amiért végre olyan helyre leltem, ahol ez jószerével nem is lehetséges – én, hitvány nyomorult, minekutána szürkületig hadakoztam alantas szellemekkel meg a magánnyal, végezetül kénytelen voltam meghódolni; s annak ürügyén, hogy háztartásomat illető tájékoztatásért folyamodom, megkértem Deannét, amikor tálcájával megjelent, ülne le, míg elköltöm a vacsorát; szívből reméltem, hogy pletykafészeknek bizonyul, s beszédével vagy felserkenti bennem az érdeklődést, vagy álomba duruzsol.