ANNUSKA

VIGJÁTÉK
HÁROM FELVONÁSBAN

ÍRTA

GÁRDONYI GÉZA

ISBN 978-615-6683-51-9

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS.

MÁSODIK FELVONÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

SZEMÉLYEK

Nagyistván Péter,

földbirtokos

Anna,

felesége

Annuska,

leányuk

Prépost,

Nagyistván testvérbátyja

Sári,

Annuska barátja

Balogh Miklós,

földbirtokos

Tétény,

földbirtokos, Miklós nevelőapja

Vas Imre,

tanító

Plébános

János,

kolduló-barát

Főasszony

Holdován

Jegyző

Körorvos

Lukács,

szabó

Kati, Marci

Nagyistván cselédjei

1-ső fiu

2-ik fiu

3-ik fiu

Egy inas

Történik: a mi időnkben, falun, Nagyistván birtokán.

ELSŐ FELVONÁS.

Falusias veranda, vagyis inkább terrasz. Tehát üvegfala nincsen; korlátja csak fából való. Ajtó és ablak nyilik reá. Az ablakon belől pianino áll, amely részben a nézőtérről is látható. Az ajtó fölött kőből faragott régi nemesi címer. A terraszon kihuzható asztal és székek. Balról a terrasz mellett a kert egy része látszik, ha egyéb nem, egy hársfa. A terraszról két lépcső lejt a kertbe. Az asztalon egy üveg víz és pohár.

ELSŐ JELENET.

KATI, később ANNUSKA és SÁRI.

KATI. (Parasztleány, félszárig érő, sőt még annál is rövidebb szoknyában, cifra papucsban. (De kérem a szereplőt, ne szedjen magára vasárnapi parasztruhát és ne fonjon a hajába bokáig érő pántlikát.) Cirokseprővel söpör. Időnkint az ajtó felé hallgat, aztán odaoson és hallgatódzik.)

ANNUSKA. (Balról a kertből jön Sárival, sétálva. A kezökben néhány szál rózsa.) Amint megérkeztem, az volt az első, hogy bejártam a rétet és az erdőt. Úgy van minden, mint volt. A rét most is olyan, mint egy nagy zöld szőnyeg. Az erdő most is olyan csendes, titkos. Láttam azt az odut is, ahonnan a szomszéd birtokosunk fia egyszer bagolyfészket szedett ki nekem.

SÁRI. (Élénk, szinte szeles, kissé kacér. Ruhája olcsó, de izléses és divatos.) És te itt tudnád hagyni ezt a szép mezőt, ezt a lombos erdőt, ezeket az öreg hársfákat? Minek neked az a sok tanulás? Elvégre tizennyolc esztendős vagy -

ANNUSKA. Tizenhét.

SÁRI. - és nem lehetsz konzul, vagy hadvezér vagy miniszter.

ANNUSKA. (Álmodozva.) Az apácák kertjében is vannak hársfák. És ha miniszter nem is lehetek, a könyveket szeretem. (Katira néz.)

SÁRI. A könyveket szereted. A könyveket itthon is szeretheted.

ANNUSKA. (Boszankodva.) Kati!

SÁRI. Micsoda illetlenség!

KATI. Pszt! Pszt!

ANNUSKA: Nem takarodol onnan!

KATI. (Bizalmasan int, hogy hallgassanak.)

SÁRI. No ez hallatlan orcátlanság! Jaj, a napernyőm! A padon feledtem.

ANNUSKA. (Haragosan, toppant is.) Kati!

KATI. (Előre jön az ajtótól, kedvetlenül.) Jól van no. Iszen magáér hallgatóztam. (Bizalmasan.) Éppen most -

ANNUSKA. Jegyezd meg, hogy soha semmiféle okból se szabad hallgatóznod.

KATI. De éppen most -

SÁRI. Nincs illetlenebb valami! Megyek a napernyőmért. (El balra.)

KATI. Éppen most -

ANNUSKA. Megmondom a mamának!

KATI. Most beszélik odabe, hogy magát férjhez adják.

ANNUSKA. (Megdöbbenve.) Engem?

KATI. Magát ám.

ANNUSKA. (Nagy magaerőltetésével.) Eredj a dolgodra! Hallgatódzni nem szabad, még ha a halálos itéletünket irják is alá. (Türelmetlenül.) Eredj!

KATI. Jól van no. (Duzzogva el balra a tornácon.)

ANNUSKA. (Magával küzdve, lépésenkint meg-megállva az ajtóhoz megy és először az egyik fülét, aztán a másikat tartja a kulcslyukon. Arca aggodalmas.)

SÁRI. (Kis szünet után visszatér. Szemrehányón.) Te is hallgatódzol!?

ANNUSKA. Pszt!

KATI. (Bedugja a fejét balról.) No; igaz-e? (Bejön.)

ANNUSKA. (Integet, hogy hallgassanak. Szünet. Végre eltántorog az ajtótól és székre rogyik. Katihoz.) Locsolj, mert elájulok. (Szünet.) Te, ki az a Balogh? (E kérdéssel nem néz Katira, csak mikor azt mondja: «te», kissé Kati felé fordítja a fejét.)

KATI. Kicsoda? Hát már nem tudja? Hát a Miklós.

ANNUSKA. (Bágyadtan maga elé néz.) Micsoda Miklós?

KATI. Hát Balogh Miklós.

ANNUSKA. Miklós? (E fölkiáltás kissé élénk, de csak csodálkozó és nem örvendő.)

KATI. Miklós.

ANNUSKA. Hát az már házasodik?

KATI. Persze hogy házasodik. Ha maga hozzámegy.

ANNUSKA. (Kedvetlenül.) Eredj a dolgodra.

KATI. (El a konyhába.)

MÁSODIK JELENET.

ANNUSKA és SÁRI.

SÁRI. Jobban vagy?

ANNUSKA. Most kezdek rosszul lenni. Tudod mit beszéltek odabe? -

SÁRI. Hogy tudnám: én nem hallgatództam.

ANNUSKA. Apám azt mondta, hogy: «ma eljön Balogh; Annuskának tudnia kell, hogyan fogadja őt?» Érted: nekem fogadnom kell! Erre anyácskám azt mondta: «Legyen, amint akarod, de Annuska még ki se pihente magát.»

SÁRI. És apa mit felelt?

ANNUSKA. Azt, hogy minek a férjhezmenés előtt pihenni: nem olyan munka az, mint a favágás.

SÁRI. Ebben igaza van.

ANNUSKA. (Búsan néz maga elé.) Hogy én férjhez menjek, mikor nem akarok. Hát visszafelé fordul a világ kereke!

SÁRI. Te Annuska, ugy-e az a Balogh, az a birtokos?

ANNUSKA. Az.

SÁRI. Te Annus, én azt láttam már. A vasuti állomáson láttam, mikor jöttem. Csinos fiatalember. Ilyen bajusza van. (Mutatja, hogy kicsi, hegyes.) Hej, bár engem erőltetnének ilyen földbirtokosféle emberhez!

ANNUSKA. Nekem bizony nem kell.

SÁRI. Nem tetszik?

ANNUSKA. (Vállat von.) Olyan gyerek volt, mikor utóljára láttam: verébpuskával járt; és elszédült, ha egy cigarettát elszítt.

SÁRI. Mondom, hogy igen csinos fiatalember. Adónisz pörgekalapban. Rohamlépésben mehetsz hozzá!

ANNUSKA. Hát eredj hozzá te!

SÁRI. De bizony Isten hozzá is mennék!

ANNUSKA. (Élénken.) Nekem is szívességet tennél, magadnak is. Eredj hozzá Sári! Hiszen te oly szép vagy, hogy ezt csak akarnod kell! Módos ám!

SÁRI. (Vállat von és csak azután.) Hiszen, ha csak ennyiből állana! (Sóhajtva.) Dehát a mai világban: egyik kézben a szív, másikban az erszény. (Két tenyérrel mérlegelést mutat.) Csak eredj hozzá Annus, te. Pláne, ha gyermekkora óta ismered. Az ilyen házasságok a legszerencsésebbek.

ANNUSKA. (Komolyan, határozottan, de nem kiáltva.) Nem megyek férjhez soha.

SÁRI. Ugyan hogy beszélhetsz ilyen kislányosan. Tizenhétéves vagy. És...

ANNUSKA. Tizennyolc! Két hét mulva tizennyolc! (Fölkel.) Ez a nőknél a nagykoruság ideje. Aki nagykoru, az a maga sorsát maga intézheti!

SÁRI. Te Annus, te mást szeretsz! Kit? Mondd el hamar! Jaj, de roppant érdekes! Te, talán már csókolództatok is!

ANNUSKA. Te Sári, tudsz te hallgatni?

SÁRI. Mint a hal!

ANNUSKA. És akarsz nekem segíteni?

SÁRI. Vérig, halálig!

ANNUSKA. Az előbb azt mondtam, hogy visszatérek az intézetbe. Te úgy értetted, hogy tovább akarok tanulni. Hát tudd meg, hogy nem azért.

SÁRI. (Összecsapja a kezét.) Csak nem akarsz tán apáca lenni!

ANNUSKA: (Nyugodt határozottan.) Apáca leszek. (Más hangon.) De ne szólj még senkinek.

SÁRI. Valami fogadás ugye? Már be is szenteltek?

ANNUSKA. Nem lehet szülői beleegyezés nélkül.

SÁRI. Hát mi az a fogadás?

ANNUSKA. Azt hiszem a becsületszó elég nagy fogadás.

SARA. És kinek adtad becsületszavadat?

ANNUSKA. Terézia testvérnek. Ismered?

SÁRI. Nem.

ANNUSKA. Óh, az egy földön járó szent. Hogy tud az imádkozni! Mert nem az ám az imádkozás, mikor azt mondjuk: (szaporán.) «Üdvözlégymáriamalaszttalteljesurvagyonteveledtevagyáldottazasszonyokközött...» Ez semmi. Hallanád őt a szobájában, ő hogy mondja el: Igy letérdel, (mutatja) és a karjait széttárja. (Az ég felé nézve, nemes pátoszszal.) Üdvözlégy Mária, malaszttal teljes; Úr vagyon teveled... (Felkel.) Az ilyen imádkozás igazi égberepülés. Az ember lélekké változik, érezzük a mennyország parfönjét, és öleljük, csókoljuk Máriát, akit csak női szívvel lehet megérteni és tisztelni. Igy imádkozik Terézia testvér.

SÁRI. Te, az nagy komédiás lehet.

ANNUSKA. Hogy mondhatsz ilyet! Vétkezel!

SÁRI. Mennyi idős?

ANNUSKA. Négy évvel idősebb, mint mink.

SÁRI. Szép?

ANNUSKA. Meghiszem! Tudod-e, hogy egyszer szerelmes levelet is kapott. Egy mérnök írta neki, építő mérnök. Szombathelyre való. Istentelen volt az a levél, de gyönyörü. De ezt el ne kotyogd ám senkinek, mert velem is csak úgy közölte, hogy ne kotyogjam el senkinek se.

SÁRI. És ennek a kedvéért lennél apáca!

ANNUSKA. A magam kedvéért.

SÁRI. Dehát csak nem beszélsz komolyan!

ANNUSKA. Annyira komolyan, hogy a prépost bácsinak is megírtam.

SÁRI. Hogy vétessen fel?

ANNUSKA. Hogy vétessen fel. És kérlek is, hogy ha levél jön a városból a cimemre, tudod olyan prépostos irásu, kaparítsd kérlek magadhoz. Nem akarom, hogy a szülőim idő előtt megtudják.

SÁRI. Dehát mér akarsz te apáca lenni? Mégis csak csalódott szerelem, ugye? Kivel csalódtál, mondd el hamar! Jaj te, de roppant érdekes!

ANNUSKA. Nem volt nekem ügyem senkivel. Csak tudod, szeretem azt a klastromot. A klastrom a mennyország előszobája. Szeretem azt a szép, tiszta, csendes életet, ami ott van; szeretem az apácaruhát, az imádkozást. Az apácák olyan jók, kedvesek! Te Sári, azoknak az apácáknak olyan a szemük, mint az oltárképeken a szenteké.

SÁRI. De mikor férjhez mehetsz.

ANNUSKA. «Férjhez mehetsz.» Olyan nagy valami az a «férjhez mehetsz»?

SÁRI. Hát mi más az élet? Nem azért születtünk-e, hogy férjhez menjünk?

ANNUSKA. De nem ám. Elfelejtetted a vallás tanítását: «Isten azért teremtett bennünket, -

SÁRI. (Hadarva.) Hogy őt megismerjük, szeressük, neki szolgáljunk és üdvözüljünk». Ebben nincs az, hogy ne menjünk férjhez.

ANNUSKA. De az sincs, hogy menjünk.

SÁRI. A bibliában az is benne van: Ádám és Éva. Csak én tudnám, ki az én Ádámom? Te már tudod. Olyan szenvedhetetlen?

ANNUSKA. Óh nem, inkább igen kedves, ha azóta meg nem változott. De ha én apáca akarok lenni! (Keményen.) Akarok! Tudod, hogy a mi családunkban nyomatékos szó ez. A cimerünkben is, nézd: (az ajtó fölé mutat) egy vasrudat törő ember áll. A családi jelszó ott van alatta: «Az erős akarat vasat is meghajlít». Hát apám nem a szemináriumból lépett-e ki? Gazda akart lenni. A bátyját meg gazdálkodásra szorították, pedig kijelentette, hogy pap óhajt lenni. Mikor meghallotta, hogy apám kiszökött a szemináriumból, ő meg kiszökött a gazdaságból és talán ugyanazt a reverendát öltötte föl, amit apácskám levetett. Látod, most már prépost.

SÁRI. De te ne légy olyan akaratos, Annus. A szülőidet megszomorítod.

ANNUSKA. Éppen csak ez tartóztatott még. Szerettem volna ezen a nyáron rámelegíteni őket napról-napra, úgy hogy szeptemberre ők maguk vezessenek engem a klastromba. Most tessék: Itt van! Dehát nem rendelkezem én a saját szívemmel? Nem tehetem én a szívemet oltárra, áldozatul?

SÁRI. A szív nem arra való, kedves. (Sóhajt.) Hej a szívnek szeretnie kell! Én is szeretnék, csak tudnám kit. Te, különösen egy körszakálas embert szeretnék szeretni. De ma már nem viselnek az emberek körszakált.

ANNUSKA. Mért éppen körszakált? Ki nem állhatom a körszakált.

SÁRI. Én magam is úgy voltam vele. De tavaly májusban egy fiatal katona járt a városunkban. Arrafelé lakott, amerre én. Én az ablakban tanultam a pedagógiát, mikor először láttam. Arra jött és rámnézett. (Mimika.) Aztán visszatért, megint rámnézett. De olyan különösen. (Mosolyogva összeborzong.) Terád még sohase nézett senki olyan különössen. (Két s-sel ejtve.)

ANNUSKA. Nem tudom milyen az a különösen.

SÁRI. Hát olyan merengő... komoly... vonzó... zenélő tekintet, - szóval olyan különös.

ANNUSKA. Zenélő tekintet... (Nem érti.) No és mi történt azután?

SÁRI. Valami két hétig megjelent mindennap ötször-hatszor is; és ő engem nézett, én meg úgy loppal azt, hogy milyen szép körszakála van. Vártam, hogy közeledik, vagy bemutatja magát, de nem tudom, mi tartotta vissza. Végre egy este...

ANNUSKA. (Érdeklődik.) Egy este...

SÁRI. Egy kis csokor gyöngyvirágot találtam az ablakom párkányán. A csokor papirosán meg ezt a pár szót aranyos betükkel: «Isten veled szép májusi álom.»

ANNUSKA. És aztán?

SÁRI. Aztán nem láttam többé sohase.

ANNUSKA. Kár. Igen érdekesen kezdődött.

SÁRI. Bizonyosan gróf volt, vagy legalább is báró. Azt hiszem a családja tiltotta el, hogy hozzám le ne ereszkedjék.

ANNUSKA. (Az ajtóra pillant.) Kérlek, ne szólj semmit.

HARMADIK JELENET.

ANNA, SÁRI, NAGYISTVÁN, NAGYISTVÁNNÉ, később HOLDOVÁN, MARCI.

NAGYISTVÁN. (A feleségével jön a középső ajtón. Mind a kettő ruhája mai, tehát nem hatvanas évekbeli atillás magyarok. Nagy fején szalmakalap van; kezében hosszúszáru pipa mind a három felvonáson át.)

SÁRI. Jónapot. Kezüket csókolom. (Az asszonynak kezet csókol. Nagyistvánnak meghajol.)

NAGYISTVÁNNÉ.