Impresszum

Szófia Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: szofiakiado@gmail.com

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Braun Krisztina, 2025
© Szófia Kiadó, 2025

ISBN 978-615-5738-21-0

2021

Január

–Tegnap valaki bálnákat látott a Daddyhole Plainről, ami bármilyen különös is, itt, Dél-Devon partjainál, pláne a Torbay-öbölben, ritkaság.

–Ezt így mondani, hogy Torbay-öböl, butaság, hiszen már magában a szó tartalmazza az „öböl” megnevezést.

–Oké, akkor a Tor-öbölben ritkaság. Már nincs is kedvem felolvasni a cikket.

–De, csak olvasd fel! Majd ki kellene menni valamelyik hajnalban a drónnal, hátha látjuk mi is. Nem olvasod tovább?

–Nem. Már elment a kedvem. Mindent kijavítasz. Megyek, elindítok egy mosást. Neked van még tiszta inged holnapra?

–Igen. Korán megyek, mert a hajnali tizenkettesen leszek. Totnes–Paignton-vonalon.

–Akkor elvigyelek reggel? Mert tudod, nekem hétre kell mennem, de ha akarod, vidd az autót, majd szólok Beátának, hogy vegyen fel.

–Nem kell. Nem tudok parkolni Paigntonban. Majd lesétálok a depóba, és felszállok a korai munkásjáratra.

Hajnalban hallom a szöszmötölést. Tibi felkel, kihúzza a telefonját a töltőből, a vécére indul. Ránézek az órámra, fél négy. Bekuckózom magam a paplan alá, én még alhatok, nekem elég fél hatkor kelni. Már épp kezd elnyomni az álom, mikor egy óriási robajra kipattan a szemem. Érzem, baj van. Felrántom a szobaajtót, benyitok a vécébe. Tibi a padlón fekszik, úgy tűnik, eszméletlenül. A fejét jól beüthette az ajtóba. A szívem ezerrel dobol, mi ez? Néhány hónapja hasonló történt, de akkor valami vírust szedett össze, hasmenése volt. A lenti fürdőszobában dőlt le a vécéről, de akkor pillanatok alatt össze is szedte magát. Úgy érzem, most is valami hasonló történt. Ébresztgetem, feleszmél. Nem tudja, mi történt vele. Ráülök a vécére, az ölembe emelem a lábát, hogy a fejébe szálljon a vér.

Nem tud felállni. Kéri, hogy vigyem be a telefonját, felhívja a főnökét, hogy valami baj van, nem tud ma bemenni. Várunk néhány percet, majd újra megpróbálom felsegíteni. Ebben a pillanatban a hasára teszi a kezét, ami lüktetni kezd ütemesen, a szeme kitágul, teste görcsbe feszül, majd újra eszméletvesztés. Nagyon megrémülök.

Hívni kell a mentőt, ez biztos. Valami nagy baj van. Lerohanok az alsó szintre, berontok Debi és Dan szobájába. Kérem a fiút, jöjjön és segítsen. Jobban megérteti magát a mentősökkel, hiszen angol.

Dan felrohan, megnézi Tibit, hívja a mentőket, elmondja a tüneteket. A mentősök megígérik, hogy jönnek hamarosan. Leteszi a telefont, próbál segíteni, hogy felállítsuk ketten. Nem megy. Újabb roham követi az előzőt. Tibi pupillája kitágul, tekintete a semmibe mered, néhány másodpercig megfeszül a teste, majd elernyed. Megbénít a látvány.

Dan hideg fejjel kezeli a helyzetet, mintha profi elsősegélynyújtó lenne. Aztán eszembe jut, hát persze, Dan cserkész, pontosan fel van készülve az ehhez hasonló helyzetekre. Újra hívja a mentőket, akikkel aztán folyamatosan beszél, tájékoztatja őket, mi történik, egészen addig, míg meg nem látjuk a piros villogót a konyhaablakon keresztül. Hálás vagyok neki, hogy nem nekem kell angolul makogni félelemtől remegő hangon.

A januári ködös hajnalban bevilágítja az egész utcát a mentőautó fénye. Ajtó csattan, a két mentős olyan szürreális kép reggel ötkor a házunkban, hogy örökre beleég az emlékezetem fényképalbumába. Kérdezgetik Tibit, ő válaszol is, de felállni nem tud, annyira legyengítették ezek a rohamok.

Kérdezgetjük őket: mi lehet? Nem tudják. Nagy nehezen kiszedik az apró vécéből egy törölköző segítségével, amit áthurkolnak a derekán, így húzzák ki az előszobába, hogy aztán feltegyék a hordágyra. Ő nyöszörög, hogy fáj, hagyják. Nagyon sajnálom, mert annyira kiszolgáltatott, annyira gyermeki ez a könyörgés.

Érdeklődöm, mehetek-e velük. Nem lehet, sajnos, kapom a választ. Járvány van, a kórházba is csak engedéllyel lehet bemenni. Telefonon érdeklődjek néhány óra múlva. Néhány óra? Örökkévalóságnak tűnik. A mentőautó elhajt. Állok mezítláb a felhajtón, követem a piros villogást, ahogy távolodik a cikkcakkos, dombos utcákon.

Dan behív a házba, megfázom, hiszen január van. Nem érzékelem a hideget, de gépiesen bemegyek, leülök a szobában.

A lányok a lépcsőn ülnek. Arcuk megszeppent kislányoké, pedig már mindhárom felnőtt. Nézek rájuk, ők meg rám. Mi történik? Nem tudom…

Bulldog naplója
(blogrészlet)

„Messze még a hajnal, három óra húsz…”

Ahogy azt az egyik legjobb hangú magyar férfi énekes, Bill kapitány énekelte annak idején a Hobo Blues Band dalában. 2021. január 25-én hajnalban arra ébredtem, hogy a családom áll felettem a vécében, és aggódva kérdezik, hogy hogy érzem magam. Én rögtön az órámra néztem, a pulzusom 28 volt. Ekkor egy remegő érzés indult be a hasamban, amit erős görcsök követtek, és újra elájultam… aztán még kétszer. Hogy hogyan jutottam ki a vécéről, arra nem emlékszem. A következő emlékem, hogy egy kórházi ágyban fekszem, az orromban oxigént adó csövek, és infúzió van kötve a vénámba. Covid, ez volt az első gondolatom. Mi más? Hiszen az elmúlt években, főleg az utolsó két évben próbáltam a lehető legegészségesebben élni. Sokat sportoltam, elkezdtem egészségesebben enni. Azt gondoltam, és úgy is éreztem, hogy minden a legnagyobb rendben van. Erősebb, fittebb voltam (még most is az vagyok), mint a harmincas éveimben, és most itt fekszem a kórházban, a Covid engem is elért, de nem estem kétségbe, mert erős vagyok, és általában gyorsan felépülök a betegségekből, amiktől – szerencsére ritkán fordul elő – szenvedek.

Persze egyből a telefonomat kerestem, hogy tudjam, mennyi az idő, hol vagyok, és hogy mi történt velem. Ekkor készült a selfie, így legalább azt is láttam, hogy hogy festek kívülről, mennyire komoly a szitu, és persze rögtön hívtam Krisztit, hogy jelezzem, felébredtem, cserébe ő elmesélte, mi történt aznap reggel. Amikor a nővérek látták, hogy ébren vagyok, odajöttek, és elvégezték a rutin pulzus-, véroxigén- és vérnyomásmérést, és feltettek néhány alapkérdést, például mikor születtem, mi a nevem stb. Az én első kérdésem az volt: Covid? Mire ők:

–Akkor nem állnánk így itt az ágya mellett. Nyugodjon meg, a tesztje negatív.

Oké! De akkor mi történt?

Ők sajnos nem tudják pontosan, de mindjárt jön valaki, aki többet tud. Jött is egy orvos, aki elmondta, hogy a tünetek alapján agyhártyagyulladásra gyanakodtak, de a CT és az MRI nem igazolta vissza, csupán feltételezhetően az ájulások miatt keletkezett traumát látják, viszont találtak egy nagyon ritka daganatot a nyakamban, ami közel van azokhoz a receptorokhoz, amelyek a szívritmust szabályozzák, és ez meg is magyarázná, hogy miért volt 28 a pulzusom, amikor bevitt a mentő. Hogy micsoda? Egy daganat? Rák? Na, itt viszont rögtön betojtam… Igen, egy nagyon-nagyon ritka daganat, de jó hír, hogy nincs sehol máshol nyoma – az egész testes CT-vizsgálat, amit azon nyomban elvégeztek, nem mutatott sehol máshol bármilyen vészjósló jelet. Szóval innen indultunk, hogy ez a ritka daganat a Paraganglioma, és mivel annyira ritka, hogy az egész UK-ban eddig összesen tizennyolc ilyen esetet jegyeztek fel, alig van olyan orvos, aki napi szinten foglalkozna ilyennel, pláne egy ilyen kis eldugott vidéki kisvárosban, mint ahol mi élünk, nincs, ezért az itteni orvosok nem nagyon tudtak megnyugtató választ adni a kérdéseimre.

Néhány óra múlva Dan felhívja a kórházat, érdeklődik. Azt a tájékoztatást kapja, hogy Tibi állapota stabil, még vizsgálják, de délutánra átviszik abba a részlegbe, ahol a stroke-os betegek vannak. A hírek mindenesetre valamennyire megnyugtatnak, de egész nap kóválygok a fáradtságtól. A lányok ott sündörögnek körülöttem, délután együtt megyünk kutyát sétáltatni.

Aznap délután sikerül beszélnem vele, bár kicsit kótyagos a hangja, és nagyon meg van ő is ijedve. Éjszaka nem aludtam, mert folyton az járt a fejemben, hogy bármikor hívhatnak, hogy baj van. Nem tudom, miért éreztem így, de rettegtem, hogy elveszítem.

Másnap többször beszélt Dan a kórházzal, de érdemi magyarázatot nem kapott, bár Tibi picit jobban van, de nagyon stresszes állapotban, ezért kérte, hogy adjanak neki valami nyugtatót. Este sikerül beszélnünk, addigra kiderült, hogy találtak mélyen a nyakában egy apró csomót, ami megzavarhatta az idegeket és a szívéhez kapcsolódó szenzorokat, ezért volt a görcsös ájulás. Erre kezdtek gyógyszert adni, hogy meggátolják az újabb görcsöket, rohamokat. Persze további vizsgálatok kellettek, hogy mi ez a kis csomó, és mit tudnak vele csinálni.

Annyira vigyázott eddig az egészségére. Sportolt, odafigyelve, egészségesen étkezett. Mindennek utánanézett a megbízható fórumokon, mivel hosszabbíthatja meg az életét. Futott, kerékpározott, mindent megtett, amire lehetősége volt, hogy a kütyüi azt mondják, bár ötvenéves, de a fizikai állapota jelenleg harmincöt évesnek felel meg. Ez megnyugtatta. Most viszont komolyan megijedt. Nagyon, nagyon rosszul tűri a betegséget.

Nekem összefolynak a napok, éjszakák. Tibi szerdától kezdve alig ad magáról életjelet, vagy csak zavarosakat.

Szombaton egyáltalán nem tudok vele beszélni, és az osztály sem veszi fel a telefont, így délben ott állok a George Earlről elnevezett kórterem előtt, és csöngetek. A folyosó le van zárva, kint lehet várni. Járvány van, nincs látogatás a kórtermekbe. Kijön egy nagyon kedves nővér, én pedig eldadogom neki a sírás határán, hogy kit szeretnék látni. Tizenöt perc múlva kitolják nekem őt egy tolókocsiban. Olyan magatehetetlennek tűnik, bizonytalannak. Alig bír beszélni, a kezét sem tudja felemelni.

Hazafelé kibőgöm magam az autóban, a kormányt csapkodom tehetetlenségemben. Otthon igyekszem úrrá lenni az érzéseimen, nem akarom a lányokat megijeszteni. Mindenki megy a dolgára, Debi dolgozni, Szula online vesz részt az egyetemi előadásokon, mivel a járványhelyzet miatt azt kérték a hallgatóktól, maradjanak otthon. Aisa megy a suliba, a sixth form első évét végzi. (Az Egyesült Királyságban a középiskola utolsó két éve, ebben az időszakban készülnek fel az A level vizsgákra, amelyek az egyetemi felvételi alapját képezik.) Nekem is dolgoznom kell menni, nincs mese. Azért jöttem el a care home-ból, mert több pénzt akartam keresni, és inkább vállaltam a tizenkét órázást egy gyárban, ahol bögréket, képeket csomagolok. Nehezen hozom az elvárható minimumot, ami addig könnyedén elkészült a nap végére.

Másnap este Debivel és Dannel látogatjuk meg Tibit, de nem leszek nyugodtabb. Furcsa dolgokról beszél egészen komolyan. Tudjuk, hogy itt éjszaka minden leáll? Az áram is, a villanyok is lekapcsolnak, és a nővérek, mint a robotok, kikapcsolnak. Tényleg, higgyük el. Nem viccel, nem látok cinkos fényt a szemében. Angolul mondja, mivel Dan is ott van, de hozzám is angolul beszél. Aztán hazafelé felhív telefonon, hogy úgy szégyelli magát, mert nem volt rajta maszk, és nem tette be a fogát a bal oldalon. De volt rajtad maszk, ne aggódj, senki nem látta, hogy a koronád nem ragasztottad be. De nagyon szégyelli magát, folytatja, mert csak a fél arcán volt maszk, a jobb oldalon.

Következő nap a nővértől megtudom, egy Diazepam nevű nyugtatót kap. Mariann-nal beszélek aznap este. Szeretek vele beszélni, mert ő nemcsak megnyugtat (mert a legokosabb nő, akit eddig életemben ismertem, így elhiszem, amit mond), hanem segít tisztábban látni a dolgokat. Virtuálisan jól felpofoz, hogy vegyem már elő a jobbik eszem, ettől a gyógyszertől még én is zöldeket látnék, olyan, mint egy lórúgás.

Másnap reggel már ragaszkodom hozzá, hogy egy orvossal beszéljek. Mire előkerítenek egyet, Tibit is visszahozták a CT-ről, hárman ülünk le a folyosón. Kérem, ha nem muszáj, akkor ne adják továbbra is neki ezt a nyugtatót. Tibi is elmondja, hallucinál, furcsa dolgokat lát, hangokat hall, akárha be lenne drogozva. A doktornő azt ígéri, este már csak felet kap.

Bulldog naplója
(blogrészlet)

Paraganglioma, hát, stílusosan beparáztam… Kértem, hogy adjanak valami nyugtatót, hogy kezelni tudjam a helyzetet. Hiba volt. Olyan erős nyugtatót adtak, hogy egy komplett hét kiesett, és olyan hallucinációim voltak, hogy azt elmesélni is nehéz, de megpróbálom.

Az egyik éjjel például arra ébredtem, hogy az éjszakás nővérkék mennek körbe-körbe, csinálják a dolgukat, de néha mintha elmenne az áram, a gépek fényei és a világítás elhalványulnak, de ami igazán sokkoló volt az az, hogy a nővérkék is lemerültek, és rádőltek az ágyakra. Nem értettem, mi történik, de mire felocsúdtam volna, már minden visszaállt a normális kerékvágásba.

Megemlítettem az első adandó alkalommal, de nem nagyon tudtak mit kezdeni az élményemmel, mondták, nyugodjak meg, nem volt és nem is lesz áramszünet, és a nővérkék sem robotok, így nem áramról működnek… oké… de a legdurvább trippem az volt, amikor szintén éjjel arra ébredtem, hogy egyedül vagyok a tök üres kórházban. Nemcsak emberek, de még csak bútorok, gépek sem voltak rajtam, és az én ágyamon kívül csak az üres falak. Égett minden lámpa, így felkeltem, és elkezdtem sétálgatni az üres épületben. Az egyik sarkon balra fordulva találtam egy fotelben olvasó éjszakás „nővért”, egy kb. velem egykorú pasast, aki szépen nyugodtan végighallgatta a hülye kérdéseimet, majd kérte, hogy nyugodjak meg, ez a gyógyszer mellékhatása, visszakísért az ágyamhoz, és addig ott maradt az ágyam melletti ablakban ülve, amíg az összes bútor, a műszerek, az ágyak, rajtuk a betegekkel szépen lassan ki nem nőttek a földből. Összesen másfél, talán két óra lehetett. Volt több közös témánk is, például ő is kajakozik, így még kellemesen is telt a kijózanodás. Reggel rögtön szóltam, hogy inkább megpróbálok gyógyszer nélkül szembenézni a helyzettel…:)

Az a bizonyos tabletta Diazepam.

Éjjel kereken visszautasítja a gyógyszert, amikor be akarják neki adni. Másnap még hall mindenféle zenét, amit nem akar hallani, és végül csütörtök reggelre múlik el a gyógyszer hatása. Mindennap bemegyek, hogy lássam, vagy vigyek neki valamit. Végül mikor csütörtök este a saját lábán sétál ki hozzám, nagy megkönnyebbülést érzek. Azt mondja, fizikálisan teljesen jól van, csak nagyon ideges, és stresszel a műtét miatt, amiről még azt sem tudjuk, mikor, hol lesz.

Nehezen megy otthon az élet. Ennyit életemben nem sírtam. Éjszaka a legrosszabb. Hirtelen ott van körülöttem az elmúlás lehetősége, hogy elveszíthetek valakit, aki nagyon fontos az életemben, a partnerem, akivel napi szinten megbeszéltem mindent. Ő a lexikonom, bármit kérdezhetek, mert annyira naprakész és tájékozott, mivel folyton a híreket olvassa, utánanéz a szavahihetőségüknek, nem dől be a hülyeségeknek. Ő az, aki eddig minden hivatalos ügyet elintézett, telefonált, átutalt, megbeszélt, előfizetett.

Mint a homok, úgy folyik ki mindez az ujjaim közül, úgy érzem, nélküle elveszett ember vagyok, nincs értelme semminek az életemben.

Pedig hányszor gondoltam arra, hogy független szeretnék lenni. Huszonnyolc év sok idő, nem volt felhőtlen a kapcsolatunk, de kijöttünk egymással. Valahogy összecsiszolódtunk, de bennem sokszor fellángolt a vágy, hogy végre egyedül szeretnék dönteni a sorsomról, a saját életemet szeretném élni, és nem az ő élete, hobbija, álmai megvalósításának a segédmotorjaként. Majd egyszer, gondoltam, ha a lányok már kirepülnek, akkor különválunk, és meglátjuk, ki-ki megáll-e a saját lábán. Addig is a hitelek, a rezsi és a ház bérleti díja csak együtt megy, ha mindketten dolgozunk.

De én egyáltalán nem ilyen áron akartam a szabadságot! Sőt! Most, hogy ezzel a ködös betegséggel hirtelen kézzelfoghatóvá vált a lehetőség, hogy elveszíthetem őt, egy porcikám se kívánta, hogy külön életet éljek, hiszen úgy érzem, nélküle semmi vagyok. Szerintem általa lettem az, aki most vagyok, felvilágosult, nagyjából helyes döntéseket hozó anya és partner.

Nem, nem feleség. Soha nem vett feleségül, mert nem hitt ebben a kötelékben. Igazol minket a huszonnyolc év együtt, papírok nélkül is. Mégis bennem ott a tüske, hogy az én kedvemért mégis felvállalhatta volna hivatalosan is, hogy hozzá tartozom. Persze semmit nem számítanak a papírok, mondtuk a barátoknak, de soha nem volt őszinte a mosolyom.

Ha például itt, Angliában megkérdezték, mi van a férjemmel, akkor magyarázkodnom kellett, hogy nem a férjem, de már ősidők óta együtt élünk, és van három közös lányunk. „Aaaaa, de cuki!” Legtöbbször ez volt a reakció. Sokszor aztán az egyszerűség kedvéért azt mondtam, a „férjem”. Ő nevetve azt mondta, „a fix csajom”, de ettől nekem még a keserűség ott maradt a torkomban.

Ezektől függetlenül azt vallom, hogy ha nem vele hoz össze a sors ’93-ban, akkor most egy butácska nő lennék, talán ha ostobának nem is nevezhető, de a világlátásom nagyban befolyásolta az az ember, akivel leéltem a fél életemet. Dohányoznék, és talán az alkoholt sem vetném meg. A széleslátókörűség, ami őt jellemzi, azt, hogy bármiről csípőből alkot őszinte, értelmes véleményt – nem valami sületlen ostobaságot – meghatározta az egész életemet.

De talán ez a meghatározó szellemi fölény is volt az, ami visszatartott, hogy magam is kibontakozzak a lepkegubómból.

Péntekre megvan az MRI eredménye. Egy orvos elmondja neki, hogy nagyjából tizennyolc feljegyzett hasonló beteg volt eddig az Egyesült Királyságban, és az erre specializálódott orvosok meg fogják majd vizsgálni, és vagy gyógyszerrel, vagy műtéttel el fogják távolítani a csomót, ami nagyjából 2,2 centiméter méretű. Lehet, hogy ezzel született, talán eddig az életében soha nem okozott gondot, most viszont valami miatt mégis jelezte, hogy ott van. Így vagy úgy, de meg fogják gyógyítani. A kezelések lehet, hogy a következő héten kezdődnek, de elképzelhető, hogy többet kell várni. Addig talán hazajöhet, és itthon pihenhet, sétálhat a szabadban, aludhat végre. A kórházban nagyon nehezen tud aludni, mivel nagy a zaj. A kórteremben ő a legfiatalabb, és folyton cserélődik a társaság. Pittyegnek, sípolnak, zúgnak a lélegeztetőgépek, a monitorok, az emberek nyögnek, szuszognak, jajgatnak. Neki pedig már fizikailag semmi baja, nem érzi magát betegnek, nehéz ilyen közegben pihennie.

Másnap felhív, hogy most viszik a műtőbe, mert beépítenek neki egy pacemakert.

–Hogy mit?

–Pacemakert. Kihagyott többször a szívem, volt, hogy hosszabb időszakokra.

–És emiatt rögtön beépítenek egy…

–Rutinműtét – vág a szavamba azonnal –, azt mondják, és a biztonságom érdekében történik.

Soha nem volt baj a szívével. Sportolt, emiatt a pulzusa alacsonyabb volt pihenés közben, de ez nem indokolta a pacemaker beépítését.

–Aha, értem.

Frászt értem! Nekem valahogy az jön le, hogy mielőtt kiengedik a kórházból, biztos, ami biztos, levédik magukat egy pacemakerrel, mert a rohamok okát nem tudják megmagyarázni, az egyetlen dolog, amit találtak, a néha előforduló szívritmuszavar, illetve egy glioma, ami talán születésétől fogva, talán csak néhány éve van ott, és egyáltalán nem biztos, hogy a rohamok emiatt vannak.

Bulldog naplója
(blogrészlet)

Tehát valószínűleg ez a daganat irritálja azokat a bizonyos receptorokat, ezért rám is tettek a 24 órás szívmonitort, amit a kórház egyik szintjén egy úgynevezett telemetriaszobában figyelnek. Az egyik éjjel egy futócipős, hátizsákos orvos ébresztett, és kérdezte, hogy vagyok, éreztem-e valamit abból, hogy tizenkét másodpercig nem dolgozott a szívem. (Ez nem hallucináció volt, erről papírom van, és később többször is láttam őket, léteznek!) Nem, nem éreztem semmit. Na, remek, gondoltam… nemcsak egy rákos daganat, de még a szívem sem jó… első gondolat? Túltoltam a sportot, és tönkretettem a szívemet. De még aznap reggel csináltak egy teljes szívvizsgálatot: ultrahang, 3D stb. Ez azt az eredményt hozta, hogy a szívem egészséges, fiatal és erős, a baj az agyból érkező jel, a szikra gyengesége vagy kimaradása okozza, ezért úgy döntöttek, hogy azonnal beépítenek egy végleges pacemakert. Pontosan annyi időt kaptam, hogy átolvassam és aláírjam a tájékoztató füzetet, hogy megértsem és vállaljam az esetleges kockázatokat… remek… de legalább még megijedni sem hagytak időt.