Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

ÁLARCOS SZERELEM

fordította:
Zoltán Vilmos

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-641-6 EPUB
ISBN 978-963-559-642-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1911

az elektronikus változat az 1911. évi
magyar kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
L’amour masqué ou Imprudence et bonheur

a borító Charles Hermans (1839 – 1924) Az álarcosbálban
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Éjfélt ütött az óra. Párizs csupa elevenség, mindenki megmozdult, futott, rohant az élvezetek után; farsang hétfője volt.

Léon de Préval, egy fiatal lovastiszt éppen most jelent meg az Operabálon. Egy óránál tovább járt, kelt, tévelygett a tömegben, amelynek hullámai hol megdagadtak, hol ismét visszasüllyedtek. Nem ismert ott senkit, nem értett semmit azokból az ízléstelen frázisokból, a melyeket bizonyos hölgyek intéztek feléje. Fojtogatva a portól, elkábítva a hőségtől és attól a szünet nélküli zajtól, amelyet ezek a feketeruhás kísértetek keltettek, feltette magában a kérdést, hogy vajon egyáltalán lehet-e itt élvezetet találni, azután iparkodott elérni az ajtót, hogy visszavonuljon.

Ebben a pillanatban két hölgy közeledett a terembe vezető lépcsőn, akik bájos tartásukkal, mozdulataikkal, valamint kosztümjeik eleganciájával is feltűntek. Egy álarc nélküli jóképű úr vezette őket karjain.

Körülöttük hízelgő mormogás keletkezett és egy csapat könnyelmű fiatalember követte őket csípős szavak kíséretében.

Léon is a többiek példájára követte őket, a kíváncsiak tömege minden lépésnél nagyobb lett körülöttük; csakhamar néhány jellegzetes álarcos miatt, akije légyottra jöttek el és akiket szintén többen követtek, oly nagy lett a zavar, hogy a hölgyek egyike, még pedig a fiatalabbnak látszó, hirtelen azon vette észre magát, hogy társaságától el van vágva.

Nyugtalanul keresgélt maga körül valakit, aki megvédje, míg szemei megakadtak Léonon, aki érdeklődéssel kísérte eddig.

A hölgy megfogta Léon karját és megindult hangon így szólt hozzá:

- Oh! Kérlek, iparkodj, hogy kijuthassunk innen és segíts megtalálni barátaimat.

- Rendelkezésedre állok, szép maszk, ne félj semmit, tisztelj meg azzal, hogy magadat reám bízod és követsz, Egyik karját karjába fonta, a másikkal minden akadályt félretolt és ily módon elkísérte az ingaórás terembe.

Ott leültette egy kis padra és gyorsan valami üditőfélét akart hozni.

- Nem, maradj csak itt, - szólt hozzá a hölgy. - Jól érzem magam... Szinte szégyenkezem, amiért minden alap nélkül annyira megijedtem.

- Én pedig áldom ezt a félelmet, mert ennek köszönhettem azt a nagy boldogságot, hogy általad kiválaszttattam arra, hogy téged megvédjelek.

- Igen, megvallom, hogy ezzel szolgálatot tettél nekem és hálás is vagyok ezért neked, kérlek azonban, légy tovább is segítségemre, hogy megtalálhassam társaságomat.

- Hogyan? Már el akarsz hagyni? Ha nem egyébért, hát jutalomból is, néhány pillanatot még szentelj nekem.

- Tehát jó, csevegjünk jutalomból - felelte derülten.

Ismét elfoglalták helyeiket; a beszélgetés jó ideig szellemeskedő, csipkedő tónusban szövődött.

Végre is a szeretetreméltó maszk ismét arról kezdett beszélni, hogy meg akarta keresni barátait.

- Dehát - szólt Léon - kik is azok a te barátaid? Anya, nővér, vagy férj talán?

- Férj! Hála isten, nem!

- Tehát nem vagy férjnél?

- Már nem vagyok.

- Hogyan? Már özvegy? Mennyire sajnállak!

- Ki mondta neked, hogy én sajnálni való vagyok? Hát a férfiak talán mind olyan jók, mind olyan gyengédek? Hát érdemel közülük egy is részvétet?

- Ah, micsoda lekicsinylés! Boldog, ezerszeresen boldog az, aki a te szívedben igazságosabb és édesebb érzelmeket fog kelteni!

- Érzelmeket egy férfiért!... Az ég óvjon meg ettől...

- Hogyan? Hát örökre kétségbeesésbe akarod űzni imádóid seregét, akik kétségkívül...

- Nincsenek imádóim; nem Párizsba való vagyok s nem ismerek senkit.

- Senkit! Ah, szép maszk, én jelentkezem elsőnek és mindig a legodaadóbb, a leghűbb leszek.

- Hűség! Jó isten, azonnal elhagylak, ha ebben a tónusban folytatod.

- Hogyan? A hűség...

- A hűség egy olyan lánc, amelyet az ember maga látszik viselni, hogy egy másikat megcsalhasson. Én szabad vagyok, teljesen szabad és mindig is az akarok maradni; nincs olyan férfi, aki engem eskümtől el tudna téríteni.

- Én pedig már nem vagyok szabad, ezt érzem, de nem panaszlom: A lánc csak az én számomra való lesz; te nem akadályozhatsz meg abban, hogy téged szeresselek, hogy reméljek...

- Oh, nem, nem uram; nem akarom, hogy engem szeressenek, nem akarom, hogy ezt elmondhassák rólam, hogy reméljenek.

- Dehát kegyetlen, titokzatos maszk, mit akar ön akkor tulajdonképpen? Mit kell tenni, hogy legalább az ön könyörületét kiérdemeljük.

- Nem kell sem őrjöngővé, sem csábítóvá lennie. Mindenesetre nem kell túloznia oly érzelmeket, amelyeket alig, hogy érezhet, nem kell azt hinnie, hogy néhány valóban regényes frázis és igazi alakoskodó kedveskedés egy okos asszonyt mindjárt arra fog indítani, hogy elveit meg változtassa; következetesnek, diszkrétnek, türelmesnek kell lennie; el kell készülve lennie arra, hogy az én elveim nagyon szilárdak, hogy akaratom határozott... amikor aztán, talán...

- Kérlek szépen... Gyönyörű maszk, fejezd be a mondatot, mondd ki a sorsomat... Engedelmes leszek, hallgatást, alázatosságot, türelmet, mindent megígérek...

Mialatt Léon így beszélt, szerelemtől és reménytől áthatott pillantásait arra a szerencsétlen álarcra szögezte, amelyen keresztül két nagy fekete, édes, ragyogó szem nyugodt, fölényes figyelemmel látszott rá tekinteni. Anélkül, hogy ügyelne arra a szenvedélyes hangra, amelyen beszélt, elgondolkodóan így válaszolt:

- Ez a szalag, amely rangodat jelzi, azt jelenti, ugye, hogy szolgálatban vagy?

Léon, akit ez a nyugalom egészen kihozott sodrából, csak fejbólintással tudta ezt helybenhagyni.

- Melyik ezrednél?

- Százados vagyok a hatodik lovasezrednél - felelte egy kissé több kedvvel.

- Talán szabadságon vagy? Családod itt van a városban?

- Nem, családom, amely tekintélyes, becsületes, de kevésbé gazdag, a távoli vidéken lakik. Én az ezredemmel együtt jöttem ide, s miként te, szeretetreméltó maszk, én is csak rövid ideje vagyok a fővárosban. Miként te, én sem ismerek itt senkit; miként te, én is szabad vagyok, minden bilincs és kötelék nélkül, a véletlen hozott erre a helyre, hogy itt elveszítsem szívemet, szabadságomat, nyugalmamat...

- S hogy itt egy kegyetlen, hálátlan nőre lelj, ugyebár?... Ezek már a megszokott, nagyhangú szavak. Nos, én igazságosabb vagyok a véletlen iránt, mely néha oly lekötelezőén szíves és hinni kezdem, hogy jó szolgálatot tett nekem, mikor bennünket összehozott, s hogy neki fogom köszönni az egyedüli jót, mely életemből mindeddig még hiányzott.

- Imádásra méltó ismeretlen, oh, miért nem hullhatok a lábaihoz, miért nem esküdhetem ott meg arra, hogy Léon de Préval, aki hálás és alázatos alattvaló tud lenni, mindent el fog követni, csak hogy méltó legyen ez édes vallomásra!

- Vallomásra? - szólt a hölgy. - Ah, én tehát vallomást tettem... Nézze csak meg az ember, mily elbizakodottak ezek a férfiak!

- Miért ne higgyünk egy kissé annak megvalósulásában, amit oly szenvedélyesen kívánunk?... Ám lássuk csak, nem ismerhetném meg ezt a csábos teremtést, aki abban leli örömét, hogy engem megtréfáljon? Nem szabad fellebbentenem ezt az irigy álarcot, mely vonásait elrejti előlem?...

- Noha meglehet, hogy azok egész tűrhetőek...

- Ah, ha csak egy pillanatig láthatnám, ha olvashatnék bennük...

- Nem olvashatsz ki eleget a szememből?

- Oh, az elragadó, de hát még ha édes mosoly társulna vele...

A hölgy felemelkedett s jóval komolyabb és hűvösebb hangon így szólt:

- Nem, te sohasem fogsz látni, sohasem fogsz megismerni és sohasem fogsz rólam megtudni semmit.

Léon meghökkent, azután így szólt:

- Soha ilyen megfoghatatlan szeszélyt! Asszonyom, egészen felesleges, hogy továbbra is terhére legyek. Látom, ön visszakívánkozik előbbi társaságába... Ám induljunk keresésére...

A hölgy szavába vágott, teljesen figyelmen kívül hagyva haragját:

- A neved - szólt ábrándos hangon - Léon de Préval, ugyebár? Kapitánya vagy a 6. számú lovasezrednek? Már régebben itt tartózkodsz ebben a városban?

- Ej, mit érdekli ez önt, kegyetlen! Ha már egyáltalán nem akar látni, ha már...

- De hát miből következteted, hogy nem akarlak látni? Mily könnyű megtéveszteni e világbölcsek ítéletét!... Annál is inkább viszont akarlak látni, mert...

- Istenem, drágám, hova lett ön? - kiáltotta most mögöttük egy női hang. - Immár két órája, hogy keressük.