GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Garwood

Hotshot

DUTTON, Published by Penquin Group (USA) Inc., New York, 2013

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Copyright © 2013 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2014

Hungarian Edition © GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

ISBN 978-963-689-889-2

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Előszó

Május 11-én este, pontosan háromnegyed kilenckor Finn MacBain megszűnt kiállhatatlan nyűg és bosszúság lenni. Felnőtté és egyben hőssé is vált.

Egészen addig a szombat estéig ő és iker öccsei, Beck és Tristan temérdek csínyt követtek el. Igazi fenegyerekek voltak, akiknek mindig valami komiszságon járt az eszük.

A szomszédok összerezzentek, amikor közeledni látták őket. A fivérek nem voltak rossz fiúk, csak idióták… legalábbis az apjuk szerint. Vág az eszük, mint a borotva, mondogatta Mr. MacBain, mégis idióták. Az évek során meglehetősen sok elképesztő dolgot műveltek, mint például amikor drótkötelet feszítettek ki a háztető és a hátsó udvarban növő hatalmas gesztenyefa közt. A kötél elég hosszú és lejtős volt ahhoz, hogy lecsúszva rajta úgy érezzék, repülnek. Sajnos azzal egyikük sem számolt, mi lesz, ha elérik odalent a fát, és szerencsésnek mondhatták magukat, hogy egyiküknek sem tört csontja, amikor a fának csapódtak. Aztán ott volt az az eset, amikor a fiúk megpróbáltak ugróasztalt építeni. A szülők még ma is összeborzadtak, ha eszükbe jutott a dolog. Az volt az a nap, amikor megszabadultak a láncfűrésztől.

A fiúk különösen szerettek másokat megtréfálni. Az éjszaka közepén megszólaló vekker, az ember fejére eső tárgyak, ha kinyitott egy szekrényajtót, az ágyában gyanútlanul alvó áldozat folpackba tekerése… mind-mind kimeríthetetlen fantáziájuk terméke volt.

De a fivérek nem csak a családra korlátozták a csínytevéseiket. A szomszédokat is szívesen megtréfálták. Amikor például Hillmanék visszatértek egyhetes nyaralásukból, azt kellett látniuk, hogy sárga rendőrségi szalag kígyózik a házuk körül, és a járdájukon egy test körvonalainak krétarajza – Beck műalkotása – díszlik. Hillmanék egyáltalán nem voltak elragadtatva a tréfától.

A MacBain fiúk ráadásul döbbenetesen suták voltak. Egyikük sem tudott úgy átmenni egy szobán, hogy el ne botoljon a saját lábában, vagy neki ne menjen egy asztalnak vagy a falnak. Olyan gyorsan nőttek, hogy egyszerűen képtelenek voltak az összehangolt mozgásra. Féktelenül, hangosan viselkedtek, és szerettek nevetni. Bár rendszeresen rájuk szóltak, hogy „odakint tágasabb”, folyton a házban lökdösődtek, verekedtek. A gipszkarton válaszfalakat átütő fej vagy váll szinte mindennaposnak számított, és a ház úgy festett, mintha az örökös felújítás állapotában lenne. A szülők, Devin és Laura MacBain az építési vállalkozó számát beprogramozták gyorshívásra.

A fiúk jóképű fenegyerekek voltak, s bár épp csak beléptek a tinédzserkorba, magasságuk az egy-nyolcvanhoz közelített. Finn, a legidősebb és egyben a legtöbb csíny kieszelője is, tizennégy éves volt, és egyelőre semmi jelét nem mutatta, hogy abba akarná hagyni a növekedést. Fivéreihez hasonlóan ő is egy jezsuita fiúiskolába járt, és kiváló tanuló volt. Minden dolgozatot hibátlanul oldott meg, rendkívüli memóriával dicsekedhetett, és csalódott tanárai egyre csak azt hajtogatták, hogy a képességei töredékét sem használja ki. Könnyedén átsuhant az emelt szintű osztályokon. Nem erőltette meg magát, mivel nem volt rá szükség. Épp ezért lusta is volt. Hamar elunta magát, és arra is volt példa, hogy elaludt az amerikaitörténelem-órán. Finnt általában semmi sem érdekelte, kivéve a lányokat, az úszást, a focit és az, hogy jól érezze magát. Az iskolai tanácsadó azt mondta a szülőknek, hogy a fiuk olyan okos, hogy azzal már árt magának, aminek persze azok semmi értelmét nem találták. Hogyan lehet valaki olyan okos, hogy ártson vele magának? Néhány tanár önteltnek nevezte Finnt, amit az apa úgy fordított le, hogy a fia észkombájn.

Finn-nel kapcsolatban minden csupa ellentmondás volt. Az intelligenciahányadosa toronymagas volt, és kitűnően tanult, de több verekedésben vett részt, mint Mohamed Ali. Úgy tűnt, nem tud úgy elsétálni az épület egyik végétől a másikig, hogy be ne verné valamelyik Benson fiú orrát.

Finn arcán örökösen csibészes mosoly ült, szemében huncut szikrák csillogtak. Erős ökle volt, és villámgyors jobb horga. Bár nem volt különösebben indulatos legény – sokáig kellett próbálkoznia annak, aki ki akarta hozni a sodrából –, de az erőszakoskodó alakokat nem állhatta. Márpedig mind a hét Benson fiú ehhez a fajtához tartozott. Folyton a náluk fiatalabb fiúkat és a környékbeli lányokat zaklatták, és az okozta nekik a legnagyobb örömet, ha megríkatták a kisebbeket. Az összes gyerek tudta, hogy Finnhez nyugodtan menekülhet segítségért, ha a Benson fiúk kínozzák, mert Finn nem fél kiállni ellenük, mindegy hányan vannak.

Amikor Devin meglátta fia legújabb monokliját, megjegyezte a feleségének, hogy Finn-nek sok remek tulajdonsága van, de a józan ész nem tartozik ezek közé. Mi mással magyarázhatná, hogy a fia képes nekitámadni mind a hét Benson gyereknek egyszerre?

Szerencsére Finnt vagy a két öccsét egyszer sem tartóztatták le, és Devin arra a következtetésre jutott, hogy csak úgy tarthatja távol a fiait a bajtól, ha reggeltől estig elhalmozza őket elfoglaltságokkal, különösen most, hogy hamarosan megkezdődik a nyári szünet.

Az iskolaév alatt a tanuláson túl lefoglalták őket a részidős munkák és a sport. Fociztak, lacrosse-oztak, kosaraztak és rögbiztek. Ezek azonban csak idényhez kötött sportok voltak. Úszni viszont egész évben lehetett. Ez a felismerés akkor jött Devinnek, amikor az egyik szomszédja elmesélte, hogy a nemrég megnyílt és a tőlük alig néhány kilométerre lévő Lee Centerben egy ötvenméteres új uszoda is van, ahol valószínűleg a jövő reménybeli olimpikonjai fognak edzeni. Devin azt is kiderítette, hogy a válogató verseny egy héten belül lesz.

Aznap éjjel Devin megvitatta a tervét a feleségével. Beszélt neki a Lee Centerről és az új uszodáról.

– Azt szeretném, ha a fiúk is indulnának a válogató versenyen. Szerintem Finn-nek jó esélye van, hogy bekerüljön a csapatba.

– Ki ellen versenyez a csapat? – kérdezte Laura.

– Nem tudom, és nem is érdekel. Ha Finn bejut a csapatba, háromnegyed ötre az uszodában kell lennie. Öttől fél hétig tart az úszás, méghozzá a vasárnapot kivéve mindennap. Egész évben – tette hozzá vigyorogva. – Még ha Becket és Tristant nem is veszik be a csapatba, akkor is úszhatnak Finn-nel együtt. Ez biztosan kimeríti őket.

Laura semmi rosszat nem látott abban, hogy a fiúk kipróbálják magukat. Egyetértett a férjével abban is, hogy le kell valahogy vezetni az energiákat, és a hajnalok hajnalán rótt uszodai hosszok erre nagyon is alkalmasnak tűntek.

A férfi már éppen elszundikált, amikor az asszonynak az eszébe ötlött valami.

– Várjunk csak! – bökte vállon a férjét. – Ki fogja őket minden hajnalban edzésre vinni?

Csak horkolás volt a válasz.

Devin anélkül, hogy fiainak szólt volna a tervéről, kitöltötte az összes papírt, befizette a családi jegy árát, és benevezte mind a három fiút a válogató versenyre. Aznap este vacsoránál szóba hozta a témát. Az asztalfőn ült, és nézte, ahogy a srácok az ételt falják. Jóképű gyerekek, gondolta. Dús, fekete hajuk olyan, mint amilyen az övé is volt, mielőtt gyerekei születtek volna. Az ő tincsei lassan őszbe csavarodtak. Beck és Tristan egypetéjű ikrek voltak. Úgy hasonlítottak egymásra, mint két tojás, és Devin csak a Beck nyakán levő apró anyajegyről tudta megkülönböztetni őket. Pontosan tizenegy hónappal voltak fiatalabbak Finn-nél, és a három fiú néhány hétig minden évben egykorú volt. Jellemükben azonban nagyon is különböztek. Beck csak a szórakozásnak élt, és az utóbbi időben feltámadt a lányok iránti érdeklődése. Úgy tűnt, lassan az esze is megjön. A három fivér közül ő volt a legkedvesebb és a legegyüttérzőbb, és sohasem rejtette véka alá, mit gondol. Tristan vele ellentétben elemző típus volt. Mindenben, a legjelentéktelenebb dolgokban is a logikát kereste, mégis hagyta, hogy Finn belevigye a leghajmeresztőbb dolgokba is. Nagylelkű volt, és a testvéreit mindig előtérbe helyezte, ugyanakkor nagyon a szívére vette a dolgokat. Devin attól tartott, ha nem tanul meg lazítani, előbb-utóbb valami fekélyt kap. Bármilyen ostobaságokat is műveltek a fiúk, Devin örömmel vette, hogy mindig megvédték egymást. Rendíthetetlenül hűek voltak egymáshoz.

Finn már fel akart állni az asztaltól, és engedélyt kérni, hogy mehessen, amikor az anyja a férje felé biccentett.

– Nem akartál beszélni a fiúkkal arról… – kezdte.

– De igen. Nos, fiúk…

– Apa? – hangzott a hármas kórus.

– Tudtátok, hogy a Lee Centerben új, olimpiai méretű uszoda nyílt? Lányok és fiúk fognak ott edzeni mindennap.

– Lányok? Hány lány? – vágott közbe Beck, mielőtt az apja folytathatta volna.

Devin türelemre intette magát.

– Nem tudom, hány lány.

Tristan a homlokát ráncolta.

– Mire edzenek?

Görnyedten ült a széken, és haja a szemébe lógott.

– Ülj egyenesen! – szólt rá az apja, mielőtt válaszolt volna. – Azért edzenek, hogy bekerüljenek a csapatba.

– És mit csinál a csapat? – érdeklődött Beck.

– Más csapatok ellen versenyez – felelte Finn. – A leggyorsabb úszók pedig azért, hogy bekerüljenek az olimpiai csapatba. Igaz, apa?

– Igen, azt hiszem, így van. Nem tudom biztosan, hogyan működik, és hány szintet kell teljesíteni.

– Ti szerettek úszni, fiúk – vetette közbe az anyjuk.

– Szeretek úszni – hagyta helyben Beck –, de nem tudom, szeretek-e úgy, mint Finn.

– Finn, te gyakorlatilag a szomszéd medencéjében töltötted a múlt nyarat – mondta Tristan.

– Igen, rengeteget úsztam, amikor Justin ott lakott. Állandóan együtt róttuk a hosszakat. Aztán áthelyezték az apját. Remek medence – tette hozzá lelkesen. – Lefogadom, hogy legalább huszonöt méter. A legnagyobb, amit kertben láttam.

– Nincs az huszonöt – vitatkozott Tristan. – Meg sem közelíti.

– Te gyors vagy, Finn. Nagyon gyors – mondta Beck. Aztán úgy döntött, hogy mégsem lakott jól, és újra a tört krumplis tál felé nyúlt.

– Lemérted már valaha, milyen gyors vagy? – kérdezte Tristan.

– Nem. Miért tettem volna?

– Az biztos, hogy a szomszédban nem úszhatunk többé – jegyezte meg Tristan.

– Igen, és ez a te hibád, Finn – intett a villájával Beck a bátyja felé.

– Megmondtuk, hogy nem baseballozhattok az utcán! – csattant fel az anyjuk. Ha az esetre gondolt, még mindig haragra gerjedt. – Az ablak betörése nem a legjobb módja az új szomszéd előtti bemutatkozásnak. Épp csak beköltöztek – fűzte hozzá. – John Lockhart ugyancsak dühös volt.

– Éppen vacsoráztak – vette át a szót a feleségétől Devin. – A labda egyenesen a salátástálba pottyant.

– Fogadni mernék, hogy a salátalevelek szanaszét röpültek – bökte oldalba Beck az ikertestvérét.

– Ez egyáltalán nem mulatságos – rótta meg őket Laura. – A labda valamelyik szülőt is eltalálhatta volna, vagy az egyik lányukat.

Mind a három fiú előrehajolt.

– Lockhartéknak lányaik vannak? – kérdezte Tristan.

– Miért nem mondtad, Finn? – nézett szemrehányóan a bátyjára Beck.

– Én sem tudtam. Mr. Lockhart előviharzott a házból, én meg bocsánatot kértem, és megígértem, hogy kifizetem az új ablakot. Csak őt láttam. Anya és apa később átment, hogy beszéljen vele.

– Láttátok a lányokat? – akarta tudni Beck. – Hányan vannak?

– Hárman – felelte Devin.

– És milyenek?

– Ez a kérdés sekélyességre vall – intette az apja.

– Tizenhárom éves vagyok, apa. Az a dolgom, hogy sekélyes legyek – felelte vidáman Beck.

Devin úgy döntött, most ő tréfálja meg a fiait.

– Ami azt illeti, láttam a lányokat – mondta. – Gyönyörűek, így van, Laura? – nézett a feleségére.

– Ó, istenem, igen, így. Az biztos, hogy gyönyörűek.

Tristan gyanakodva fürkészte a szüleit.

– Kívül vagy belül gyönyörűek? – faggatózott.

– Így is, úgy is – felelte az anyja.

A szülők csak a lányok életkorát felejtették el megemlíteni.

– Felállhatok az asztaltól? – kérdezte Finn újra.

– Nem! – szólt rá az apja valamivel élesebb hangon, mint szerette volna. – Beszélni akartam veled erről a versenyszerű úszásról.

– Rendben – ült vissza Finn. – Mi van vele?

– Szeretném, ha megpróbálnál bejutni a csapatba.

– Én meg nem szeretném, apa. Terveim vannak a nyárra.

Devin megdörzsölte a halántékát. Megcsapta a közelgő fejfájás szele.

– És mik lennének azok a tervek? – érdeklődött.

– Az Iron Horse Country Clubban fogok dolgozni.

– Ó! És mit?

– Úszómester leszek. Végigcsináltam a vöröskeresztes tanfolyamot, és bizonyítványom is van róla, hogy képes vagyok újraéleszteni egy embert.

– Mindannyiunknak van róla bizonyítványa – emlékeztette Beck. – Apa velünk is elvégeztette a tanfolyamot.

– Tizenöt-tizenhat éves korodig nem lehetsz úszómester – mondta Tristan.

– Fogadjunk, hogy velem kivételt tesznek.

Devin lehunyta a szemét, és türelemért fohászkodott.

– Fogadjunk, hogy nem – ellenkezett csak azért is Tristan, és újabb csirkemellet szúrt a villájára. Beck követte a példáját.

Laura végignézett az üres tálakon. Amióta Finn elkezdett szilárd ételt enni, sosem volt maradék a tányérokon.

– Szükségük van úszómesterekre, és nekem megvan a képzettségem – érvelt Finn. – Így egész nap a medencében leszek – tette hozzá.

– Már felvettek? – kérdezte az apja.

– Épp el akartam menni a papírokért, amikor a verekedés miatt szobafogságot kaptam.

– Nem fogsz a country clubban dolgozni, Finn – jelentette ki Devin. – Talán majd jövőre – tette hozzá, hogy enyhítse a fiú csalódását. – Mivel nem leszel úszómester, nyugodtan kipróbálhatod magad a Lee Centerben. Nem érdekel, hogy meg tudnád-e csinálni?

Finn vállat vont.

– De, azt hiszem.

– Én megpróbálok bejutni a csapatba, ha te is – mondta Beck. – Az úszás remek módja az izmok növelésének, és a lányok szeretik az izmos fiúkat.

– A lányok? Másra nem is tudsz gondolni? – bosszankodott az anyja.

– Nem nagyon – ismerte be Beck.

– Úgy van, mind és mindig csak rájuk gondolunk – bólintott Finn, aztán az apjához fordult. – Még egy hétig szobafogságban vagyok, emlékszel? Hogyan mehetnék el a Lee Centerbe…

– Vasárnap felfüggesztem a büntetést. Addig itthon maradsz.

– Ha részt veszek a válogatón.

– Pontosan.

Finn-nek nem kellett sokat gondolkodnia a válaszon.

– Jó, rendben. Elmegyek.

– Gondolod, hogy Lockharték megengedik valaha is, hogy használjuk a medencéjüket? – kérdezte Tristan.

– Nem – mondta Laura elborzadva. – Kizárt dolog. Meg vannak győződve róla, hogy mind bűnösök vagytok.

– De mi mit tettünk? – méltatlankodott Beck. – Itthon sem voltunk, amikor Finn betörte az ablakukat.

– De a rokonai vagytok – magyarázta az anyja. – Szóval a köztetek lévő kapcsolat miatt vagytok ti is vétkesek.

– Ez nem igazságos – panaszkodott Beck.

– Az élet nem igazságos. Jobb lesz, ha hozzászoksz – mondta az apja.

– Ki a soros a mosogatásban? – kérdezte az anya.

A következő pillanatban kibontakozott a szokásos esti vita, amelyet végül a kő-papír-olló játékkal döntöttek el, igaz, háromszor is megismételték, mire Beck beismerte a vereségét.

– Azt akarom, hogy tartsátok magatokat távol Lockhartéktól – adta ki apjuk a parancsot, miközben a fiúk elkezdték leszedni az asztalt. – Különösen te, Finn. Azt akarom, hogy még a szemeteket se vessétek rájuk. Hallod, fiam? És az ég szerelmére, az úszómedencéjüktől is tartsd magad távol. Add a szavad! Most rögtön.

Finn legszívesebben forgatni kezdte volna a szemét, de nem merte, mert az tiszteletlenség lett volna, és igazán elege volt már a szobafogságból.

– Rendben, a szavamat adom – mondta lemondón.

Pontosan egy óra múlva Finn-nek meg kellett szegnie az adott szavát.

Testvérei a szüleikkel együtt elmentek a Burton áruházba, hogy új tévét vegyenek, Finn pedig felment a ház hátsó frontján lévő, második emeleti szobájába. Kinézett az ablakon Lockharték úszómedencéjére, és visszagondolt arra, milyen jól érezték ott magukat a testvéreivel a múlt nyáron. Igazán remek medence volt! Lockharték hatalmas terasza legalább három, ha nem négy méterre volt a talajtól, és vastag fakorlát övezte. Az alatta levő kisebb, kibetonozott belső kertre és a mögötte levő medencére nézett. Amikor a szülők nem voltak a közelben, Justin és ő felugrottak a korlátra, átrepültek a kerti székek fölött, és fejjel előre egyenesen a medence mélyebbik végébe ugrottak, hogy aztán versenyt ússzanak a lépcsőkig. Mindig Finn győzött.

A medence ma este különösen csábító volt. A nagy melegben Finn inge izzadságtól nedves hátához tapadt. A ház klímarendszere a padlásszobát nem érintette, így a fiú bekapcsolta a pincéből előrángatott ventilátort, és kinyitotta az ablakot.

A nevető hangokat hallva felkapta a fejét, és kinézett a hangok forrását kutatva. Lockhartéknál nagy parti volt. Finn-nek eszébe jutott, hogy anyja házavatónak nevezte. Kocsik sorakoztak végig a Concord Streeten. A hangokból ítélve sok vendég lehetett, és mind remekül érezte magát. Néhányan a kezükben itallal kiléptek a teraszra, de hamarosan vissza is mentek, nyilván a nagy hőség miatt.

Finn nagyon szeretett volna fejest ugrani abba a medencébe. A tiszta, kék vízfelszín hívogatóan csillogott. Finn imádott úszni. Minden gondjáról-bajáról megfeledkezett, amikor hosszú, egyenletes karcsapásokkal a vizet szelte, és úgy tűnt, olyankor az elméje is kitisztul. Minél gyorsabban úszott, annál inkább ellazult. A teste vette át az irányítást. Egyik barátja azt mondta, a vízben delfinné változik. Úszás közben tökéletes béke áradt szét benne, ugyanakkor energiával is feltöltődött. Tudta, ez nem hangzik túl értelmesen, de akkor is így érzett. Minél ellazultabb volt, annál gyorsabban úszott.

Ma este azonban nem úszhat, az biztos. A szavát adta az apjának, és esze ágában sem volt megszegni. Különben is Mr. Lockhart valószínűleg hívná a rendőrséget, és birtokháborításért átadná nekik, ha megpróbálna átsurranni azon a kerítésen. Nincs értelme azzal kínoznia magát, hogy a gyönyörű medencét bámulja, döntötte el.

Finn becsukta az ablakot, és már el akart fordulni, amikor észrevette a lányt. Uramatyám, milyen kicsi! Nem lehet több öt- vagy hatévesnél, vélte Finn. Akárhogy is, túl kicsi, hogy felügyelet nélkül a medence közelében ólálkodjon. Talán Lockharték egyik lánya vigyáz a kicsire, de ha így van, hol az a lány?

Finn gyomrát baljóslatú érzés szorította össze. A gyerek egyre a háta mögé pillantgatva a medence közelébe sétált. Talán vár valakit? Vagy arról akar meggyőződni, hogy biztosan megússza-e, hogy elszökött a felügyelet alól? Talán tud úszni, reménykedett Finn. De akkor sem lenne szabad egyedül kint lennie.

A gyerek leült, odacsúszott a medence széléhez, és kis lábát belelógatta a vízbe. Finn nem mozdult. Várta, hogy kijön valaki a gyerekért, és beviszi, de senki sem jött. A kislány vidáman tapicskolt egy-két percig, fokról fokra közelebb csúszva a vízhez, míg az már a térdéig ért. A gyerek egy újabb percig úgy maradt, aztán előrehajolt, és a kezét is a vízbe mártotta. Mosolyogva élvezte a pancsolása nyomán keletkezett hullámokat. Még előbbre hajolt, hogy jobban belenyúlhasson a vízbe, majd elvesztette az egyensúlyát, és a vízbe zuhant. Egyetlen hang nélkül süllyedt el.

Harminc másodperc. Csak ennyi idő kell, hogy odajusson hozzá, gondolta Finn.

– Hívjátok a kilenc tizenegyet! – kiáltotta az apjának, miközben rohanni kezdett a lépcsőn lefelé.

Senki sem válaszolt, és Finn-nek eszébe jutott, hogy a család a Burtonbe ment.

Kirohant a bejárati ajtón, kis híján kitépve azt a helyéből, lóhalálában vágott át a saját és Lockhart kertjén, és felszáguldott az elülső teraszra vezető lépcsőkön. Mr. Lockhart az ajtóban állt, és egy érkező házaspárt üdvözölt, eltorlaszolva a bejáratot. Nincs idő magyarázkodásra, döntötte el Finn. Félrelökte a nagydarab embert az útból, mire az dühösen felüvöltött.

– Hívják a kilenc tizenegyet! – kiáltotta Finn, bár nem hitte, hogy bárki is meghallotta Mr. Lockhart bömbölése mellett.

Finn embereket lökött félre, levert egy sajttálat és felborított egy széket, aztán kicsusszant a résnyire nyitott dupla üvegajtón. Felugrott a korlátra, és ugródeszkaként használva tökéletes fejesugrással érkezett a medencébe.

Öt másodperccel később a kislány már a karjában volt… ernyedten, élettelenül, és Finn tudta, hogy víz került a tüdejébe. Teremtőm, mennyire megijedt! Újra kell élesztenie, méghozzá gyorsan. A mellkasához szorította a kislányt, miközben kimászott a medencéből. Odakint aztán gyengéden a földre fektette a gyereket, és megkezdte a lélegeztetést.

Finn szinte hallotta az elsősegély-oktató hangját a fülében, amint azt magyarázza, milyen erővel nyomja össze a mellkast… szabadítsa fel a légutakat… ne felejtsen el számolni…

Sikolyt hallott a háttérben, de nem törődött vele. Hirtelen John Lockhart jelent meg, és térdre hullott a lánya mellett. Fel akarta venni a kislányt, de Finn félrelökte.

– Tudod, mit csinálsz? – zihálta a kétségbeesett apa.

Finn bólintott. Minden figyelmét a kislánynak szentelte. Folytatta a mellkaskompressziót, s miközben dolgozott, magában számolt.

Az egyik nő vérfagyasztó hangon felsikoltott.

– Peyton! Mi történt vele? Peyton… – Mrs. Lockhart a férje mellé térdelt. – Lélegezz, kicsikém… rajta! Könyörgöm, vegyél levegőt…

– Jönnek! – kiáltotta egy nő a teraszról. – A mentő úton van.

Peyton hirtelen kinyitotta a szemét, és jó adag vizet köhögött fel. Finn oldalra fordította a kislány fejét, és tartotta, amíg az újra lélegzethez jutott. Peyton visszatért közéjük.

Finn képtelen volt megszólalni. Adrenalin száguldott az ereiben. A kislány megpróbált felülni, és felé nyújtotta a kezét. Finn a karjában a gyerekkel felállt, és csak akkor vette észre a köré gyűlt embereket, akik némán mind őt nézték. Néhány nő a szájára szorította a kezét. Riadtnak tűntek, de amint felemelte a fejét, és meglátták, hogy a kislánynak semmi baja, egyszerre mindnek megjött a hangja.

Peyton anyja kinyújtotta a kezét a kislányáért, és Finn óvatosan átadta neki. Az asszony szorosan magához ölelte a gyereket.

– Most már minden rendben – suttogta neki, és könnyek csorogtak az arcán. – Minden rendben.

Váratlanul Peyton apja ragadta meg Finnt. Átölelte és hátba veregette.

– Hála istennek, hogy jöttél – mondta az érzelmektől remegő hangon.

Finn arra gondolt, hogy a férfi is menten elsírja magát. Amikor Mr. Lockhart végre elengedte, világoskék inge csupa víz volt.

– Honnan tudtad…

– Láttam, amikor a vízbe esett – felelte Finn. – Uram, a lányát meg kell tanítani úszni… méghozzá nyomban.

– Igen, persze – helyeselt buzgón a férfi. – Peytonnak fent kellett volna lennie a bébicsősszel… Fogalmam sincs, hogy juthatott ki… Nem értem, hogyan történhetett meg ez az egész. Itt ez a sok ember – tette hozzá érezhető zavarral –, és senki sem vette észre, hogy a kislány kijött.

Peyton az apja felé nyújtotta kis kezét, és ő nyomban a karjába vette. A kislány a vállára hajtotta a fejét, de közben végig Finnt nézte.

Peyton anyja gyorsan megtörölte a szemét egy gombóccá gyűrt zsebkendővel, aztán Finnhez sietett, hogy megölelje. Ő megpróbált elhátrálni, hogy hazamehessen, de a tömeg teljesen körülfogta. Simogatták és ütögették a hátát, néhány nő megpuszilta az arcát, és ő egészen megdermedt a rá irányuló figyelemtől. Lehetetlen volt csendben és észrevétlenül eltűnnie.

Megérkezett a mentő, és Peytont gyorsan megvizsgálták.

– Szerencsés a kislány, hogy volt, aki látta, amikor a vízbe esett – jegyezte meg az egyik mentős.

– Finn… a szomszédunk, Finn látta, hála istennek. A teraszról a medencébe ugrott, kihúzta, és újraélesztette. Tudta, hogyan kell.

A mentősök feltettek néhány kérdést a fiúnak. Tudni akarták, mennyi ideig volt Peyton a víz alatt, és mennyi időbe került újraéleszteni. Mindenki feszült figyelemmel hallgatta Finn minden szavát, ám amikor a mentő elment, újra mind beszélni kezdett, és Finn ismét a figyelem középpontjába került: megfogták, simogatták, paskolgatták, puszilgatták. Mr. Lockhartnak végül feltűnt, milyen kínos ez a fiúnak, és hazaengedte. Finn igyekezett minél gyorsabban eltűnni onnan.

Miután átöltözött, csinált magának néhány szendvicset – már majdnem két óra telt el a vacsora óta! –, fogott egy zacskó chipset meg egy üdítőt, és indult fel a szobájába. Bekapcsolta a tévét, leült, és próbált a filmre figyelni. A képernyőnek csak a felén volt kép, és nem volt többé színes, csak fekete-fehér, de ez nem igazán számított, mert Finn úgysem a filmre figyelt. Agyában újra és újra lejátszódtak a történtek. Arra gondolt, mennyire meg volt rémülve, hogy Peyton nem tér magához, és hogy milyen érzés volt, amikor köhögni kezdett. Karjában tartani az élettelen testet, és segíteni neki, hogy ismét lélegezni tudjon… kész csodának tűnt a számára. Elárasztották az érzelmek. Mi lett volna, ha nem látja meg? Az ablakából nem lehet látni a medence alsó részét. Mi lett volna, ha későn érkezik, és nem tudja magához téríteni a kislányt?

Finn a tenyerébe temette az arcát, ahogy arra gondolt, milyen közel volt Peyton a halálhoz. Minden olyan gyorsan történt. Csobbanás, sikoly sem hallatszott, amikor a gyerek elmerült, és csak perceken múlt, hogy nem ért véget a kis élet. Milyen szerencse, hogy ő meglátta!

Újabb szendvicsért nyúlt, látta, hogy üres a tányér, s csak akkor döbbent rá, hogy mind megette. Hallotta, hogy nyílik a garázsajtó. Megrázta magát, hogy visszatérjen a jelenbe, és a konyhába ment. Tristan és Beck épp akkor cipelték be az új tévé hatalmas dobozát.

– Várj csak, amíg meglátod, Finn – mondta Beck. – A képernyő kétszer akkora, mint a régi tévéé volt, és a színek egyenesen fantasztikusak.

– Vasárnapig nem nézhetek tévét – emlékeztette Finn. – Büntetésben vagyok, ha elfelejtetted volna.

Az apjuk lépett be becsukva az ajtót maga mögött.

– Segíts az öcséidnek, Finn. Nem akarom, hogy elejtsék a tévét. Tegyétek le a nappaliban az asztalra. Tristan, nézd meg, hogy lehet a videomagnót csatlakoztatni. A régi tévét vigyétek ki a garázsba.

– Figyelj, apa, történt valami – kezdte Finn.

– Ó, mielőtt elfelejteném, rendeltem egy légkondicionálót a szobádba – mondta Devin. – A jövő héten beszerelik.

– Köszönöm. De figyelj, amíg nem voltatok itthon… – kezdte Finn újra, de ismét félbeszakították. Ezúttal az ajtócsengő szólalt meg.

– Megnézem, ki az – szólt vissza az apja az ajtó felé menet. – Aztán majd elmondhatod.

Lockharték álltak a teraszon. Peyton lányuk a kezüket fogva ott állt közöttük. Mrs. Lockhart szeme csupa könny volt.

Devin válla megroskadt.

– Mit csinált az az akasztófavirág? – kérdezte fakó hangon, s az ajtót szélesebbre tárva beljebb invitálta a szomszédokat. Mielőtt valamelyik Lockhart válaszolhatott volna, a konyha felé fordult, és bekiabált: – Finn, azonnal gyere ide!

Laura látta, kik jöttek, és a fiára nézett.

– Finn, ugye nem hagytad el a házat, amíg nem voltunk itthon? – kérdezte suttogva. – Ugye nem?

De válaszra sem várva kisietett, hogy üdvözölje a zaklatott szomszédokat.

– Kimentél? – kérdezte Beck.

– Igen – felelte Finn, aztán nem tudta megállni, és hozzáfűzte: – Fejest ugrottam Lockharték medencéjébe.

Beck felkacagott.

– Az nem lehet. Mondd, hogy nem tetted. Öregem, életed végéig büntetésben leszel.

– Miközben buliztak? – hitetlenkedett Tristan. – Átmentél úszni hozzájuk, miközben ők partit adtak?

– Igen.

Tristan mosolyogva csóválta meg a fejét.

– Hogy tudtál ekkora ökörséget művelni? Csak vasárnapig kellett volna kibírnod.

– Jobb lesz, ha mész – tanácsolta Beck, amikor az apjuk ismét Finnért kiáltott.

Laura próbálta megnyugtatni Lockhartékat. Ragaszkodott hozzá, hogy jöjjenek be a nappaliba és üljenek le, közben reménykedett, hogy higgadtak maradnak, miközben megbeszélik Finn legújabb csínytevését.

– Ma este különösen nagy a hőség, ugye? Kérnek egy kis limonádét? – kérdezte idegeskedve. Nagyon remélte, hogy Finn semmi értékeset nem tört el.

Észrevette, hogy Peyton őt nézi. Gyönyörű kislány volt, és úgy tűnt, hatalmas kék szemével mindent lát. Laura nem tehetett róla, de méltányolta, ahogy a kislány csendben és nyugodtan ül a szülei között. Az ő fiai sohasem tudtak egy percnél tovább nyugton maradni. Mikor kicsik voltak, folyton szaladgáltak, mozogtak, s most, tinédzserként is ugyanez volt a helyzet.

– Biztosíthatom magukat, hogy Finn minden kárukat meg fogja fizetni – kezdte.

Finn felnevetett, ami a szüleinek egyáltalán nem tetszett. Az apja szúrós pillantást vetett rá.

– Kifizeti – erősítette meg Devin.

– A fiuk megmentette a lányunk életét ma este – közölte Mr. Lockhart.

– Finn… hogy mondta? – kérdezett vissza hökkenten Devin.

Mr. Lockhart mindent elmesélt, és mire befejezte, Mrs. Lockhart sírva fakadva ismét magához ölelte a lányát.

Miközben Beck és Tristan vigyorogva oldalba böködték a könyökükkel a bátyjukat, a szüleik döbbent mozdulatlanságban ültek.

– Negyvennél is többen voltak a házban, mialatt Peyton fuldoklott – mondta éppen Mr. Lockhart. – Amikor a fiuk kihozta a vízből, nem lélegzett… Finn újraélesztette… kipumpálta a vizet a tüdejéből…

Arról beszéltek, milyen ijesztő volt az egész, és micsoda szerencse, hogy Finn látta Peytont a vízbe esni. Miközben Finn hősiességét méltatták, a fiú lehajtott fejjel állt. Nem volt hozzászokva, hogy ennyit dicsérjék.

Amikor Lockharték egy pillanatra elhallgattak, Finn megszólalt.

– Mr. Lockhart, ugye valami ünnepség van maguknál? – emlékeztette a férfit.

– Igen – felelte Mr. Lockhart, és a feleségéhez fordult: – Le kell fektetnünk Peytont.

Mrs. Lockhart Finn felé indult, és a fiú lélekben felkészült, mert tudta, hogy az asszony megint meg fogja ölelni.

A szomszédok kifelé indultak. Devin és Laura kikísérte őket. Beck és Tristan a szüleik után mentek a teraszra.

– Mr. Lockhart, hány éves a többi lánya? – kérdezte Beck.

– Lucy hét, Ivy nemsokára négy lesz.

Beck szemrehányó pillantást vetett a szüleire, akik igyekeztek leplezni a mosolyukat. Miközben anyja tovább csevegett Lockhartékkal, Beck az apja mellé somfordált.

– Tudtad, hogy ilyen kicsik, ugye?

– Persze – kuncogott Devin.

– Ez egyáltalán nem mulatságos, apa.

De apja kacaja mutatta, hogy nem ért vele egyet.

Finn a nappaliban maradt, miközben a két család búcsúzkodott. Indult volna a szobájába, amikor kinyílt az ajtó, és Peyton szaladt be. Egy lépésre a fiútól megállt, hátrahajtotta a fejét, és egy hosszú percig csak nézett fel rá.

– Nagyon megijedtem – suttogta aztán.

Finn alig hallotta. Leguggolt hozzá, hogy a szemük egy vonalban legyen.

– Én is megijedtem – mondta.

A kislány mosolygott. Az anyja hívta, de ő nem ment. Még egy percig nézte Finnt, s közben döntésre jutott. Egészen közel hajolt hozzá, és azt suttogta: – Köszönöm – aztán sarkon fordult, és visszafutott a szüleihez.

Finn az ablakból figyelte, ahogy Lockhart a kislányt kézen vezetve a házuk felé sétálnak. Arra gondolt, sohasem felejti el azt a pillanatot, amikor Peytont kiemelte a vízből. Mi késztette arra, hogy még egyszer visszanézzen a medencére?

Talán valami nagyobb erő játszott itt közre. Talán Peyton Lockhart egyszer még fontos szerepet fog játszani az életében.

1. fejezet

Minden év január negyedikén Peyton Lockhart miután kinyitotta a szemét, és felkelt az ágyból, először a laptopjához ment, hogy e-mailben mondjon köszönetet az őrangyalának, amiért megmentette az életét. Ma január negyedike volt. A születésnapja, és ha nincs Finn MacBain, akkor most nem ünnepelhetné meg.

Peyton édesanyja indította el a hagyományt, hogy a lánya születésnapján köszönő képeslapot küldjön Finn-nek, de mihelyt megtanult írni, Peyton átvette tőle ezt a feladatot. Középiskolás volt, amikor rászokott arra, hogy e-mailben mondjon köszönetet képeslapküldés helyett, bár az anyja egyáltalán nem helyeselte a dolgot. Finn néha válaszolt, de legtöbbször nem.

Peyton megértette. Finnt lefoglalta, hogy a leghihetetlenebb tettetek hajtsa végre. Még le sem érettségizett, amikor részt vett az olimpián. Peyton látta a televízióban, ahogy három aranyérmet is nyert: egyet a kétszáz méteres gyorsúszásban, egyet a négyszáz méteres gyorsúszásban és egyet a négyszer százas váltóban. Mindhárom érem megszerzésekor új csúcsot állított fel.

Peyton akkoriban harmadikos volt, s mialatt Finn a szívét-lelkét beleadva úszott a világnak, Peyton azt tanulta, hogyan fegyelmezze magát. Peyton fellökte Ashton Lymont, mert az kigúnyolta Peyton legjobb barátnőjét, Hillaryt. A nyári iskola tanára, Victoria Marie nővér hosszú időre a gondolkodó székbe ültette Peytont. Most, hogy így jobban belegondolt, Peytonnek úgy rémlett, rengeteg időt töltött abban a székben azon a nyáron.

Peyton nem hitte, hogy az embernek versenyzésre kellene feltennie az életét, de ha Finn MacBainről volt szó, valahogy másként látta a dolgot. Az olimpián nyújtott hihetetlen teljesítménye után Finn a Stanfordra ment, természetesen ösztöndíjjal. Négy évvel később, miután osztályelsőként végzett, jogi tanulmányokba kezdett. Úgy döntött, hogy a Stanfordon marad, mert itt továbbra is lehetősége volt folytatni a versenyzést. Néhány triatlon megnyerése után segített megszervezni egy olyan atlétikai programot, amelyet veszélyeztetett fiataloknak hoztak létre. Peyton mindent tudott róla, mert a program olyan sikeres lett, hogy bekerült az esti híradóba is. Ekkor kezdte az e-maileket a Nagymenőnek címezni, de Finn rögtön tudatta vele, hogy egyáltalán nem tetszik neki az új név. A jogi egyetem elvégzése után a férfit beszervezte az FBI, s most a nyugati parton dolgozott különleges ügynökként. Ahhoz túl ismert volt, hogy fedett ügynökként tevékenykedjen, s Peyton eltűnődött, vajon milyen gyakran ismerik fel a megnyert aranyak miatt. Bár jelenlegi tevékenysége nem került a nyilvánosság elé, Peyton biztosra vette, hogy a férfi az FBI-nál is letette a névjegyét. Valószínűleg már többtucatnyi életet mentett meg. A lány azt számolgatta, hogy mire sikerül a minimálbérnél valamivel többet keresnie, Finn addigra talán már az Egyesült Államok elnöke, de legalábbis az FBI igazgatója lesz.

Peyton befejezte a Finn-nek szánt e-mailt, és a mobiltelefonja után nyúlt. A második hagyomány, amelyet a születésnapján követett, az volt, hogy felhívta Leonard bácsikáját, és átadta neki a jókívánságait, mivel egy napon ünnepelték a jeles eseményt. Hívását a hangposta fogadta. Üzenetet hagyott a bácsikájának, aztán elment zuhanyozni. Ma nem fog gyertyákat elfújni. Nem lesz rá ideje. A kocsija már be volt pakolva, és hamarosan indul a minnesotai Daltonba, hogy elfoglalja az új állását. Úgy számolta, az út Texasból két teljes napig fog tartani.

Milyen különös a dolgok menete! – gondolta. Az élete határozottan váratlan fordulatot vett. A főiskolán az újságírást választotta fő szakának, és az angol irodalmat vette fel mellékszakként, és a négy év alatt azzal teremtette meg a megélhetési költségeit, hogy éttermek konyháin dolgozott. A nyarakat Len bácsi floridai üdülőjében, Bishop’s Cove-ban dolgozta végig. Minden nyáron az üdülőhelyen levő két étterem közt ingázott. Mindent megcsinált a fazekak súrolásától a konyhafőnök helyettesének való segítésig, s egyik feladatot sem találta fárasztónak vagy unalmasnak. Sőt, rá kellett jönnie, hogy nagyon is élvezi a konyhai munkát. Hamarosan több, felelősségteljesebb feladatot is rábíztak, és kipróbálhatta magát a főzésben is. Szeretett a fűszerekkel kísérletezni, új ízeket kitalálni. Beletelt egy időbe, mire rájött, mit is akar az életével kezdeni, de a főiskola utolsó évében már tudta, a főzés a szenvedélye. Talán egy nap saját étterme is lesz.

Ezt a célt szem előtt tartva, és jóformán egy penny nélkül pályázott a lyoni Institut Le Jardin ösztöndíjára. Úgy vélte, nagyobb esélye van arra, hogy oroszlánok kergetik meg, mint hogy bejusson a neves iskolába, de ez nem tartotta vissza, és csodák csodájára elnyerte az ösztöndíjat. Négy csodálatos hónapig Franciaországban tanult és főzött, s közben igyekezett ellesni minden mesterfogást a híres szakácstól, a mártások mesterétől, Jon Giles-től. Csodálatos élmény volt, és szívesen maradt volna még egy-két évig, de sajnos az élet közbeszólt, és arra kényszerítette, hogy hazatérjen, és szembenézzen a jövőjével.

Miután visszatért Brentwoodba, a nővéréhez, Lucyhoz költözött, megígérve, hogy ez csak ideiglenes megoldás, majd nekilátott, hogy munkát keressen magának. Frissítette az önéletrajzát, és jelentkezett a város valamennyi éttermébe az összes meghirdetett állásra. Tudta, vannak emberek – elsősorban Len bácsi –, akik tudnának egy-két szót szólni az érdekében, de szilárdan eltökélte, hogy saját erejéből boldogul. Kiterjesztette a keresést, és végigböngészett minden gasztronómiai folyóiratot, amire csak rá tudta tenni a kezét. Aztán az egyik szakmai lap tanulmányozása közben egy cikkre bukkant, amely olyan lehetőséget említett, amely úgy tűnt, maga a megvalósult álom. A Swift Kiadó, amely több nemzeti magazint is megjelentetett, újabb ételkritikust keresett vezető lapja, a Bőség asztala számára. Már volt négy ételkritikusuk, s mivel terjeszkedni kívántak, fel akartak venni egy ötödiket. Az elegáns magazinnak kétmillión felüli előfizetője volt, és az ínyencek meg az egészséges életmód fanatikusai egyaránt a bibliájuknak tekintették. Peyton is az első laptól az utolsóig elolvasta minden hónapban.

Peyton semmi tapasztalattal nem rendelkezett, még abban sem volt biztos, hogy ételkritikus akar lenni, de az ég szerelmére, mégiscsak a Bőség asztaláról volt szó! Egyszerűen muszáj volt jelentkeznie. Tisztában volt vele, hogy nagyobb esélye van arra, hogy belécsap a villám, miközben oroszlánok kergetik, mint megkapni ezt az állást, de úgy érezte, akkor is meg kell próbálnia. Beküldte az életrajzát egy „tökéletes leszek erre az állásra” motivációs levéllel együtt, aztán félre is tette az egészet.

Bár még egy hónapja sem tért vissza Texasba, anyja máris felhívta, és nyaggatni kezdte, hogy keressen magának valami rendes állást. Szemben a nem rendes állással, vélte Peyton. Aztán amikor a munkanélküliség második hónapját kezdte, miközben igyekezett kitérni anyja telefonhívásai elől, egy Bridget nevű nő kereste a Swift Kiadótól, és egy meglepően rövid telefonos interjú után felajánlotta Peytonnek az állást.

Peyton megdöbbent. Első, ösztönös gondolata az volt, hogy a nő viccel vele, de szerencsére nem mondta ki hangosan. Csak néma elképedéssel hallgatta, ahogy Bridget az állásról beszél. Minél többet hallott, Peyton annál izgatottabb lett. Nemcsak a munkaidő volt megfelelő és a fizetés nagylelkű, de elég ideje lesz arra is, hogy a saját receptjein dolgozzon.

Az állás egyik feltétele az volt, hogy költözzön át a magazin székhelyére, a minnesotai Daltonba, a Minneapolistól északnyugatra levő kisvárosba, mert túl messze volt Minneapolistól ahhoz, hogy naponta ingázzon. A magazin egy vadonatúj alvállalatot hozott ott létre, amely majdnem az egész kisvárosnak munkát adott. Peyton Drew Albertson, a szerkesztőség vezetőjének gyámsága alatt dolgozna, aki egyben a vállalat tulajdonosának a veje is. Amíg megismerkedik a lap valamennyi arculatával, azt is elvárják tőle, hogy Drew egyik személyi asszisztense legyen. Bridget elmagyarázta, hogy az első év a tanulás éve, Peytonnek meg kell ismerkednie minden egyes osztály munkájával. Peyton szerette volna megkérdezni, miért kell erre egy egész év, de arra gondolt, hogy talán túl okvetetlenkedőnek tartanák érte. Biztos megvan rá az okuk. Az első év után, folytatta Bridget, az lesz a feladata, hogy a megadott helyszínekre utazzon, és cikkeket írjon a lapnak.

Peyton ritkán cselekedett ösztönszerűen. Mielőtt döntést hozott, mindig mérlegelte a mellette és az ellene szóló érveket, és néha ez nem kevés időbe telt. Gyűlölte, ha siettetik, amivel az őrületbe tudta kergetni a testvéreit, Lucyt és Ivyt. Ezen az állásajánlaton azonban nem kellett gondolkodnia, sem a mellette vagy ellene szóló érveket mérlegelnie. A Swift Kiadónak dolgozni a Bőség asztalánál hatalmas lehetőség volt, és neki esze ágában sem volt hagyni, hogy kicsússzon a kezei közül.

Így aztán harmadkézből vett, felújított és nyolcvanötezer mérföldet számláló Toyota Camryjával itt hagyja a kedves, meleg éghajlatú Dél-Texast, és felutazik a farkasordítóan hideg északi Minnesotába. Méghozzá januárban.

Talán elment az esze? Nagyon úgy fest a dolog.

Kényelmes farmerben és pólóban ráfordult az I35-re, és észak felé indult. Huszonhárom fok volt, amikor elhagyta Brentwoodot; a nap ragyogón sütött, és a forgalom sem volt túl nagy. Igazán kellemesen telt az út. Az iPhone-jára letöltött zenét hallgatta, miközben áthajtott az oklahomai államhatáron. Különösen büszke volt magára, amikor két bevásárlóközpont mellett is elhajtott, és egyiknél sem állt meg. Kis híján belepusztult ugyan, különösen, amikor meglátta a Sur La Table emblémáját az egyiknél és a La Cuisine-ét a másiknál.

Jókora utat tett meg az első nap, és pazar éjszakát töltött a Hyattben, Kansas Cityben, mert bónuszcsekkjével csak az egyágyas szoba árának egyharmadát kellett kifizetnie. Hosszú, forró fürdőt vett, aztán beesett az ágyba. Épp be akarta kapcsolni a televíziót, amikor Len bácsi hívta.

– Boldog szülinapot, Peyton – köszöntötte a bácsikája mély, vontatott déli kiejtésével.

– Neked is boldog szülinapot – viszonozta Peyton mosolyogva.

Imádta a nagybátyját, és egy kicsit fel is nézett rá. Apja bátyja megrögzött agglegény és nagyon jó üzletember volt. Jó néhány üdülőhely tulajdonosának mondhatta magát, de a kedvence az észak-kaliforniai King’s Landing és a dél-floridai Bishop’s Cove volt. Beutazta a világot ingatlanokat véve és eladva, ezért Peyton és testvérei csak ritkán látták, de mindig elérhették őt a mobiltelefonján. Nem számított, hogy hol van éppen, vagy mit csinál, ha felhívták, mindig szakított időt arra, hogy beszélgessen velük.

Esküdözött ugyan, hogy nincs kedvence az unokahúgai közt, de nyilvánvaló volt, hogy Peyton közelebb áll hozzá a többieknél, mert vele beszélt a legtöbbet. Imádta hallgatni, ahogy a lány a randijairól mesél, mert mindig roppant szórakoztatónak találta őket. A telefonban persze együtt érzett az unokahúgával, ám amikor letette a készüléket, jókat kacagott a hallottakon.

Peyton mesélt az új állásáról, és úgy tűnt, Len bácsi komolyan szorít neki.

– Nem volt mostanában valami izgalmas randevúd? – kérdezte a férfi, mielőtt letette volna a telefont.

Peyton hallotta a hangján, hogy már előre jól mulat.

– Sajnos nem. De ne aggódj! Biztos vagyok benne, hogy Daltonban lesz valami börtönből szabadult alak, aki csak arra vár, hogy engem randira hívhasson.

– Az biztos, hogy mindig megtalálod őket, kedvesem – mondta Len bácsi.

Igaza volt. Férfiak és kapcsolatok tekintetében Peyton szörnyen balszerencsés volt. A másik nem képviselői vagy pappá, vagy gonosztevővé váltak a lány mellett. Nem volt átmenet vagy arany középút, semmi sem volt a kettő között. Nem is egy, de rögtön két középiskolás nagy szerelme „hangot hallott”, hogy papi szemináriumba menjen. Az egyik jezsuita pap akart lenni, s lett is; a másik dominikánus. Igaz, hogy Peyton katolikus gimnáziumba járt, de akkor is, mekkora az esélye annak, hogy ez mással is megtörténik? Mire leérettségizett, Peyton úgy érezte, külön diplomát kaphatna viszonzatlan szerelemből.

Főiskolás korában mutatkozott meg igazán, hogy hajlama van kizárólag antiszociális elemeket felszedni. Allen Maxwell egyike volt a dobogós helyezetteknek. Peyton elsősként találkozott vele, és azonnal megkedvelte, ami igazán figyelmeztető jel kellett volna, hogy legyen. De úgy tűnt, egyelőre nem tanulta meg a leckét, hogy ha valaki tetszik neki, azzal biztosan nem stimmel valami. A fiú nem volt katolikus, így jó esély volt arra, hogy nem akar pap lenni. Persze biztos nem lehetett benne, de jó reménye volt rá. Kétszer randevúzott Allennel, mielőtt a fiút letartóztatták, majd valamivel később el is ítélték, mert kábítószer-árusítással foglalkozott a kollégiumi szobájában. Nyilvánvaló volt, hogy az egész egyetemen Peyton az egyetlen, aki nem tudott a fiú illegális tevékenységéről.

Aztán ott volt a másik dobogós, Brendan Park, a páratlan képességű végzős, aki egyetlen éjszaka alatt milliomos lett. A fiú folyton elpirult, amikor Peytonnel beszélt, és úgy járt a lány után, mint egy kivert kölyökkutya. Bár nagyon félénk volt, ugyanakkor roppant állhatatos is, így lassan felmorzsolta Peyton ellenállását, és a lány beleegyezett, hogy randevúzik vele. Brendan a társaságban félszegen viselkedő számítógépzseni volt. Ahhoz azonban egyáltalán nem félszeg, hogy betörjön a Goldman Sachs rendszerébe, és kiszolgálja magát egy nagy halom részvénnyel. Első és egyetlen randevújuk után le is tartóztatták a fiút.

Voltak mások is. Josh Triggs jutott az eszébe. A fiú vacsorával akarta megvendégelni, de előtte megkérdezte, nem allergiás-e Peyton a macskákra. Mint kiderült, hét cicával osztja meg apró garzonlakását. Peyton kis híján elájult a bűztől, amikor Josh ajtót nyitott neki. Magától értetődik, hogy Peyton lemondta a vacsorát.

Ha már úgyis felidézte az emlékeit, nem feledkezhetett meg Greg Middlesonról, aki csak focikifejezésekben tudott beszélni. Egyszer, amikor az érzéseit akarta kifejezni neki, ezt mondta: – Néha úgy érzem magam, mint egy csatár, akit belekényszerítenek egy cselbe úgy, hogy nincs embere, aki utat törjön a labdának, és kénytelen hátrapasszolni valamelyik szélsőnek.

Peytonnek fogalma sem volt, miről beszél, és erősen gyanította, hogy a fiú sem tudja.

Úgy tűnt, az összes férfi, akivel randevúzott, valamilyen módon nem normális. Troy Calloway volt a legutolsó a rémálmok sorában. Peyton épp csak megkapta a diplomáját, amikor a fiatalember találkára hívta. Csak egyetlenegyszer randevúztak, de a férfi gintől elborult elméjében ez azt jelentette, hogy ők egy pár. Szörnyű este volt. Peytont még most is kilelte a hideg, ha csak rágondolt. Troy egy kedves étterembe vitte, ahol az asztalokat hófehér abrosz borította, és gyertyafény teremtett romantikus hangulatot, de néhány koktél és egy üveg bor elfogyasztása után a férfi szavai kezdtek egybemosódni. Ahogy az idő telt, Troy egyre hangosabb lett. A férfi masszív alkoholista volt, és ő, valamint a férfi anyja, aki bátorította Peytont, hogy nyugodtan járjon a fiával, mert olyan jó, istenfélő ember, csak ők ketten voltak egész Brentwoodban, akik nem tudták Troyról, hogy alkoholista. Súlyos alkoholista.

Troy legalább olyan elszántan üldözte Peytont, mint egy Amway-ügynök. A telefonhívások délután öt körül kezdődtek, és egész éjszaka folytatódtak. Hajnali kettőkor általában már üvöltve hagyott üzenetet Peyton hangpostáján, mindenféle szörnyűséggel fenyegetve a lányt. Némelyiknek volt értelme, másoknak nem. Másnap délután a bocsánatkérő hívás következett, és amikor Peyton nem reagált rá, kezdődött elölről minden. Peyton letiltotta a férfi számát, de az sem segített. Troy attól kezdve egy másik telefonról hívta. Szerencsére Peyton ekkor kapta meg a franciaországi ösztöndíjat. Az időzítés nem is lehetett volna jobb. Peyton négy csodálatos hónapot töltött Lyonban. Amikor hazatért, és nem hallott többé Troy felől, feltételezte, hogy a férfi elfelejtette, és továbblépett… remélhetőleg egy elvonókúra felé.

A párkapcsolatai eddig tényleg nevetségesek voltak, gondolta. Még szerencse, hogy nem keresi a szerelmet. Remekül meglesz nélküle is. Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt elaludt.

Az időjárás miatt Peytonnek több mint két napba telt, mire Daltonba ért. Az utolsó nap kimerítő volt. Daltontól alig hatvanöt kilométerre hóviharba került. A meteorológus a rádióban azt állította, hogy a heves szélnek köszönhetően kisebb, szórványos záporok várhatók. A férfi nyilvánvalóan arra sem vette a fáradságot, hogy kinézzen az ablakon.

Peyton vezetett már hóesésben, de ilyen viharban még soha. A sűrűn kavargó hópelyhek a szélvédőre tapadtak, és az ablaktörlő lapátok reménytelenül próbáltak megbirkózni velük. Peyton úgy döntött, a legközelebbi kijáratnál lehajt a sztrádáról, és keres egy helyet, ahol kivárhatja a hóvihar elültét. A hőmérő higanyszála a nulla fok közelében járt, és ő alig tudta az úton tartani a kocsit. Görcsösen markolta a kormányt, s amikor az egyik kerék jégre futott, és az autó megpördült, kétségbeesetten igyekezett felidézni, mit is mondott az apja. Az biztos, nem szabad a fékbe taposni, amit ilyenkor ösztönösen tenne az ember. Az autó annyiszor megpördült, hogy Peyton számolni sem tudta, és csak hajszálon múlt, hogy nem csúszott a pályát szegélyző, mély árokba, amikor csodával határos módon a saját sávjában találta magát… igaz rossz irányban, de akkor is jó sávban. Szerencsére ő volt az egyetlen, aki arra járt abban az időben.

Mint kiderült, a következő kijárat épp az volt, amelyik Daltonba vezetett, s amikor Peyton lehajtott a sztrádáról, a hóvihar és a szél is elült. Peyton délután négy körül ért Daltonba. Ahogy keresztülhajtott az utcákon, meglepve látta, milyen sík a terület. Pasztellszínűre festett sorházak végtelensége, tiszta, fehér udvarok mellett haladt el. Igaz, az egész várost hó borította. Úgy vélte, ha a hó elolvad, az már nem lesz ilyen szép látvány. Egyetlen fát sem látott. A vidék kopár volt, mintha valaki ledózerolta volna a területet, mielőtt felhúzta rá az egyik házat a másik után. Semmi személyes nem volt benne, és ez kissé lehangolta Peytont. Talán a város másik vége érdekesebb lesz, gondolta. Mivel kíváncsi volt, továbbhajtott a fő utcán, míg rá nem jött, hogy egyáltalán nem létezik másik vég. Az összes étterem, benzinkút, két élelmiszer-áruház a központban volt összezsúfolva a gyorséttermekkel és három kisebb irodaépülettel együtt. Nem lesz gond megjegyezni, mi hol található, gondolta Peyton.

Megállt, és vett egy hamburgert ebédre, mielőtt bejelentkezett volna a Dalton Motelbe. A szobája kicsi volt, de tiszta és meleg. Miután kipakolt, pizsamát és zoknit húzott a lefekvéshez. Az ágy közepén ülve éppen üzenetet pötyögött a szüleinek és a testvéreinek, hogy szerencsésen megérkezett, amikor Len bácsi hívta.

– Nem volt gond az úton? – kérdezte. – Belenéztem a meteorológiai csatorna műsorába, és láttam, hogy hóvihar dúl azon az embertelen vidéken.

– Nem, semmi – felelte Peyton, aki elhatározta, nem említi az autó őrült pörgését. Ha elmondaná, nagybátyja csak aggodalmaskodni kezdene. – Honnan hívsz? – kérdezte, szándékosan témát váltva, nehogy újra hazudni kényszerüljön.

– Visszajöttem Bishop’s Cove-ba, a jachtomon ülök a fedélzeten egy gin-tonikkal a kezemben. És tudod, mit nézek?

– Az óceánt – mosolygott Peyton.

– Pontosan, az óceánt. A hold fényesen ragyog ma este. A víz csillog. Nem kell hóviharok vagy áramszünet miatt aggódnom. Te is szereted Bishop’s Cove-ot, ugye?

– Igen, szeretem.

Mivel minden nyári szünetben ott dolgozott, második otthonának érezte a helyet. Gyönyörű üdülőtelep volt, kissé megkopott már, de így is bájos. Egy tucat faház, egy kis hotel és egy emeletes apartmanház tartozott hozzá.

– Az unokatestvéred, Debi ugyanígy érez a kaliforniai King’s Landinggel kapcsolatban – jegyezte meg Len bácsi. – Az sokkal többet ér – mutatott rá –, s te mégis Bishop’s Cove-ot kedveled jobban.

Persze, hogy Debi a drágább üdülőhelyet részesítette előnyben. Őt csak az érdekelte, mi mennyibe kerül, és az olyan dolgok, mint a hagyomány, a személyes jelleg vagy a báj nem hatottak rá. Ha valami sokba került, Debi szerette. Az apja is épp ilyen felszínes volt. Debi apja volt a legkisebb a három Lockhart fivér közt, s mivel ő volt a család kisbabája, alaposan el is kényeztették. Peyton apja legalábbis ezt mondta róla.

Debi időközben férjhez ment, s Peyton eltűnődött, változott-e valamelyest, felnőttebb lett-e. Ő volt az egyetlen olyan nő Peyton ismerősei közt, aki gyerekmódra képes volt hisztizni valami miatt.

– Tudod, hogy szeretem Bishop’s Cove-ot. Mi jár a fejedben? – kérdezte Peyton, azon töprengve, miért hozta fel nagybátyja az üdülőt.

– Néhány változást tervezek – magyarázta Len bácsi. – Miután mindent átgondolok, majd elmesélem.

Elmeséli? Mit? Csak nem azt tervezi, hogy eladja az üdülőt? Peyton nagyon remélte, hogy nem.

– Készen állsz arra, hogy hazagyere? – kérdezte hirtelen Len bácsi. – Adok neked munkát. Lehetsz az új konyhafőnök-helyettes a Leonardban.

Peyton udvariasan visszautasította az ajánlatot. Bármilyen kedves is volt a bácsikájától, hogy felkínálta az állást, Peyton szeretett volna magától boldogulni. Különben is azt hallotta, hogy az ötcsillagos étterem új konyhafőnöke igazi megszállottja a munkájának, és rémálom neki dolgozni. Folyton üvöltözött, és állandó idegfeszültségben tartotta a személyzetet. A pletykák szerint a konyhafőnök mellett Gordon Ramsey buddhista szerzetesnek tűnhet.

– Gyere le Floridába, és dolgozz nekem! – erősködött Len bácsi.

Peyton megköszönte neki a törődést, de biztosította, hogy jól döntött.

– Csak most érkeztem Daltonba, és alig várom, hogy munkához lássak. Tudom, hogy imádni fogom.

2. fejezet

Négy teljes hétig kitartott, és szerencsés volt, hogy túlélte.

Peyton szánalmas statisztikája a férfiak vonatkozásában nem javult. Ami azt illeti, most még a munkájába is beszivárgott. Már épp elég bűnözővel, különccel és elfajzott alakkal volt dolga. Lehet ez még rosszabb? Mint kiderült, lehet.

Visszatekintve rá kellett jönnie, hogy Allen Maxwell, Brendan Park, Josh Triggs, Greg Middleson, Troy Calloway és a többi, megszámlálhatatlanul sok félresikerült fickó, akikkel randevúzott, részei voltak annak a folyamatnak, amely előkészítette találkozását Drew Albertsonnal, mind közül a legőrültebbel.

Bárcsak elmondhatná, hogy most először veszíti el az állását! Az igazság azonban az, hogy ez már a harmadik alkalom… kivéve, ha beleszámolja Millie fagyizóját is, mert akkor négyre nő a szám. Peyton úgy vélte, ez utóbbit nem tekintheti igazi munkahelynek, mert alig egy órát dolgozott a fagyizóban, mielőtt a vezető rájött, hogy még csak tizenhárom éves, és hazaküldte.

De a többi állás nem számított. Még mind azelőtt volt, hogy megtalálta igazi hivatását, a konyhaművészet világát, és csak a cél elérését szolgálták. Középiskolás korában a részidős munkáknak köszönhette, hogy megengedhette magának Mary Lynn almaízű ajakrúzsát, a rongyos farmert és túlméretezett napszemüveget. A főiskolán ezekből fedezte a laptopját és minden egyebet, amire nem futotta az ösztöndíjból. Ez az állás azonban számít, mert elképzelései szerint ez szédítő karrierjének első állomása. Túl későn jött rá, hogy szkeptikusabbnak kellett volna lennie. Az állás már a kezdettől fogva túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen, és alig néhány nap után kiderült, hogy így is van. A főnöke, vagy inkább a perverz pokolfajzat tehetett mindenről.

Az első napját csak a bizarr szóval lehetett jellemezni. Azt mondták neki, hogy külön parkolóhelye lesz a főépület melletti fűtött garázsban. Mivel ez azt jelentette, hogy nem kell a havat taposnia az ajtóig, úgy döntött, hogy ruhában és magas sarkú cipőben megy a munkába. Magas V-nyakú és egyenes vonalú, testhez simuló gyapjúruhát választott.

A hőmérséklet nulla fok alatt volt, amikor elhagyta a motelszobáját, és fájdalmas tapasztalat volt eljutni a kocsijáig. Dermesztő szél fújt, és a bőre pillanatokon belül égni kezdett. A gyújtáskapcsolóba dugta a slusszkulcsot, s közben halkan fohászkodott: Kérlek, indulj be! Könyörgöm. Egy Üdvözlégy Máriát is hozzátett az imához, és a harmadik próbálkozásra a motor életre kelt. Az akkumulátort újra cseréltette, mielőtt Texasból elindult, de ebben a hidegben így is csoda volt, hogy a mozgó alkatrészek hajlandók voltak működni. Peyton ajka elkékült, mire a fűtés beindult.

Nem kellett külön térkép, hogy megtalálja a Bőség asztala irodaházát, mert az volt a legmagasabb épület Daltonban. Bridget azt állította, hogy a város minden pontjáról látható. Igaza volt. A hatalmas, ultramodern létesítmény tetején csillogó, ezüstös betűkkel hirdette a felirat: Swift Kiadó. Az ember el sem téveszthette.

Miközben Peyton az épület felé hajtott, próbálta kitalálni, mit akar ábrázolni. Egy nagy hengert látott maga előtt. Minél közelebb ért hozzá, annál inkább egy silóra hasonlított, csak épp feketében. Amikor elérte a garázsba vezető, kanyargós utat, felfedezte, hogy az épület sötét, fényvisszaverő üvegből készült. Ha volt is ablak, az is beleolvadt a sötét üvegfalba. Ez se nyerne építészeti díjat, állapította meg Peyton, hacsak nincs „mire gondoltak” különdíj. Olyan volt, mint egy óriási mumus Disneyland közepén. Kirítt a környezetből.

Bridget az előcsarnokban várta. Nem volt barátságos. Az apró termetű, sovány nő komor arccal mérte végig Peytont.

– Örülök, hogy ruhában jött – kezdte. – Nincs külön öltözködési kódexünk, és a nők többsége nadrágban jár, a férfiak meg azt vesznek fel, amihez éppen kedvük van, de Drew… Mr. Albertson szereti, ha az asszisztensei és a gyakornokok ruhában vagy szoknyában vannak. A hetedik emeleten fog dolgozni. Jöjjön, megmutatom, hol. Mr. Albertson jelenleg nincs a városban, de holnap vagy holnapután visszatér, akkor majd megismerkedik vele.

A maga százhatvanhét centijével Peyton nem volt éppen magasnak mondható, de óriásnak érezte magát, ahogy a kicsi, csont és bőr asszony mellett sétált a felvonók felé. Bridget merev arccal lépdelt mellette, és Peyton arra gondolt, talán darabokra is törne, ha megpróbálna mosolyogni… feltéve, hogy tudja, hogyan kell.

Az előcsarnokban elhaladtak két nő mellett. Mindketten mosolyogtak, amíg észre nem vették Peytont. Akkor aztán ráncba szaladt a homlokuk, és Bridgethez hasonlóan ők is végigmérték a lányt. Peyton zavartan nézett le, hogy ellenőrizze, egyforma cipőt vett-e fel.

A liftút is furcsa volt. Az emberek többsége általában az ajtót szokta bámulni, vagy a feje fölött a számokat, míg el nem érik a kívánt emeletet, de az a tömeg, ahová Bridget és Peyton belépett, nem így tett. Peyton egyenesen maga elé meredt, míg mindenki más, beleértve Bridgetet is, őt nézte. Rendkívül kínos volt.

A vezetőség irodái elegánsak voltak, bár a színek kissé egyhangúnak tűntek. Minden – a falak, a bútorok és rögzítőelemek – világos- vagy sötétszürke volt. Mintha a belsőépítész azt akarta volna, hogy a bútorzat színe a számítógépekével harmonizáljon. Harmonizáltak is.

A recepció egy üvegfal előtt volt. Döbbenetesen csinos, vörös hajú nő ült a karcsú, fehér pult mögött, és beszélt valakivel a fejhallgatóján. A nő Bridgetre mosolygott, de amikor Peytonre nézett, arca megmerevedett, miáltal a mosolya is kényszeredettnek tűnt. Peyton kezdte komikusnak találni a helyzetet, ahogy az emberek reagálnak a látványára, és attól tartott, hogy fel fog kacagni. Mi bajuk van ezeknek a nőknek? Miért ilyen ellenségesek vele?

Bridget bevezette a belső szentélybe. A terem közepén alacsony, egy-húszas fallal elválasztott munkahelyek voltak, mögöttük pedig Drew Albertson irodája. A neve és a pozíciója ki volt írva az ajtóra. Közvetlenül Peyton előtt egy nagyobb nyitott munkaterületen két egymással szemközt lévő íróasztal állt.

Finom arcvonású, nagy, barna szemű asszony jött az üdvözlésükre, és Peyton nagy megkönnyebbülésére a többiektől eltérően őszinte mosollyal nézett Peytonre. Bridget savanyú arckifejezése is enyhülni látszott.

– Mimi, ő az új gyakornokunk, Peyton Lockhart. Átveszed őt tőlem? Tudod, körbe kellene vezetni, megismertetni a munkavédelmi dolgokkal. Nekem vissza kell mennem az irodámba.

Mielőtt Mimi válaszolhatott volna, Bridget már távozott is.

– Isten hozott, Mimi Cosgrove vagyok – nyújtott kezet barátságosan a nő. – Először tegyük le a kabátodat. A szekrény a folyosó végén van. Ez lesz az íróasztalod – mutatott az előttük levő jobb oldali asztalra. – Rengeteg helyed lesz. Az ott – intett a bal oldali íróasztal felé – Lars Bjorkman helye. Ő az egyik segédszerkesztő… még tanulja a szakmát.

– S te hol vagy? – kérdezte Peyton.

– Közvetlenül Drew irodája előtt. Én vagyok az egyik személyi asszisztense.

– Régóta dolgozol itt? – faggatózott tovább Peyton, miközben Mimi után sétált a folyosón.

– Hét éve – felelte a nő. – Régebben a negyediken dolgoztam, de nyolc hónappal ezelőtt Drew mellé helyeztek. Nagy változás – tette hozzá.

Mimi nem is mondott mást az áthelyezéséről, és Peyton nem akart tolakodó lenni. A nő olyan kedves volt vele, nem akarta rögtön kérdésekkel bombázni.

– Tudtad, hogy van itt egy rendes konyhánk? – kérdezte Mimi. – Egy egész emeletet foglal el. A magazinjainkban megjelenő recepteket többször is elkészítjük, és aztán szavazunk róluk. Szeretnéd megnézni a konyhát?

– Ó, igen, nagyon – vágta rá Peyton mohón.

– Akkor gyere, körbevezetlek, aztán odaadom a nagykönyvet a szabályokkal, tudnivalókkal. Lesz mit olvasnod az elkövetkező néhány napban.

Peyton Mimi társaságában egész délelőtt emeletről emeletre járt, az ott dolgozókkal ismerkedett. A legkorszerűbb technikával felszerelt tesztkonyha a csillogó pultjaival kétségkívül a délelőtt fénypontja volt Peyton számára. Amikor visszatértek a hetedikre, és kiléptek a felvonóból, Mimi jobbra fordult, és rámutatott egy nagy, duplaszárnyas, fényesen csillogó mahagóniajtóra.

– Az ott Randolph Swift birodalma. Pazar irodája van. Egyelőre nem fogsz találkozni a vezérigazgatóval. Nekem azt mondták, rokonlátogatásra utazott, de igazából nem tudom, merre jár. Már jó ideje nem láttam. Ami azt illeti, egyikünk sem látta. Mióta a